Přeložila Jana Milotová

NANNY FOR THE NEIGHBOURS

Copyright © 2021 by Lily Gold

All rights reserved.

Translation © Jana Milotová, 2025

ISBN 978-80-249-5764-7

POZNÁMKA AUTORKY

Tato romance ve stylu obráceného harému obsahuje explicitní scény mezi více partnery (nenechte se zmást roztomilou kreslenou obálkou – je to opravdu žhavý příběh!).

Ačkoli je to celkově milá a (doufám) vtipná kniha, otevírá i několik citlivých témat a otázek. Pokud se chcete dozvědět víc, jejich úplný seznam najdete na mých webových stránkách:

https://www.lilygoldauthor.com/content

Užijte si čtení!

1

Beth

„DĚLÁŠ SI ZE MĚ SRANDU?!“ Ulicí pode mnou se rozlehne výkřik. „VŽDYŤ MOHLA UMŘÍT!“

Z okna vidím, jak můj soused přechází před naším domem a rozrušeně s někým telefonuje. Když se frustrovaně zatahá za vlasy, pod košilí se mu napnou velké bicepsy. Vypadá, jako by se měl každou chvíli sesypat.

Můj nejlepší kamarád Benny mi vykoukne přes rameno, aby na něj měl lepší výhled. „Ježíši. Myslíš, že mu hráblo?“

„Nevím,“ zamumlám a zamhouřím oči proti slunci. „Tak naštvaného jsem ho ještě nikdy neviděla.“

Benny si odfrkne. „Jo, protože ho fakt dobře znáš. Mluvila jsi s ním někdy? Víš vůbec, jak se jmenuje?“

„Samozřejmě,“ namítnu rozhořčeně. „Jmenuje se Jack.“ Bydlím ve čtvrtém patře, takže se na něj teď dívám z výšky, ale jeho široká ramena a světle blonďaté vlasy bych poznala kdekoli. „A znám ho celkem dobře,“ dodám tvrdohlavě. Benny si odfrkne a zasměje se.

Což je pochopitelné. Popravdě jsem s Jackem mluvila jen jednou. Ale i tak toho o něm vím dost.

Například to, že bydlí v pátém patře – v bytě přímo nade mnou. Že má dva neuvěřitelně atraktivní spolubydlící. A že kdykoli jsem na něj narazila, byl milý a trochu plachý. Rozhodně jsem ho ještě nikdy neslyšela křičet.

„PROČ JSI NÁM TO NEŘEKLA?“ Jackův frustrovaný řev se nese odpoledním vzduchem. Několik holubů ťapajících přes ulici se vyděšeně rozprchne. „CO TEĎ MÁME SAKRA DĚLAT? NIKDO Z NÁS NEVÍ, JAK SE O NI POSTARAT! Já… haló? Haló?“ Upře zrak na zčernalý displej vybitého telefonu a pak se poraženě sesune na schody před domem.

Nervózně si promnu ruce. Přelije se přese mě vlna obav. „Nejspíš se mu stalo něco opravdu hrozného. Možná potřebuje pomoc…“

„Super.“ Benny se kolem mě natáhne a otočí západkou na okně. „Teď máš konečně záminku si s ním promluvit.“ Strčí do okna, aby ho otevřel, ale já ho chytím za paži a stáhnu ho zpátky.

„Co to děláš?!“ zasyčím vyděšeně. „Nemůžu na něj křičet z okna! Vypadala bych jako nějaký úchyl!“

„Jasně. Pozorovat ho tiše z dálky je mnohem normálnější.“ Benny vypadá podrážděně. „Proboha, vždyť toho chlapa sleduješ už dva roky. Prostě si s ním promluv, Beth. Není to tak těžké.“

Zakaboním se. To se mu snadno řekne. Benny je nádherný: vysoký, má tmavou pleť, hlavu plnou kudrlin a svalnaté paže pokryté barevným tetováním. Neodolá mu žádný muž ani žena – což moc dobře ví.

Já jsem naopak drobná, tak bledá, že odrážím sluneční světlo, a pokrytá tolika pihami, že se v létě všechny slévají dohromady. Když stojím vedle Bennyho, vypadám jako chudokrevný zrzavý skřítek. V žádném případě se nechystám vydat o patro výš, abych sbalila svého absurdně přitažlivého souseda. Obdivování z dálky mi dokonale vyhovuje.

Bennymu najednou cinkne telefon. Podívá se na displej a povzdechne si. „Sakra. Už musím jít.“

„Další rande?“

Zakroutí hlavou. „Máme si s rodiči vyrazit na večeři.“ Obrátí oči v sloup. „Jedno z jejich pěstounských dětí právě absolvovalo houslový recitál, nebo tak něco.“

Usměju se, ale neubráním se trochu zahořklému výrazu. „Dobře. Pozdravuj ode mě Jane a Paula.“

Soucitně se na mě podívá.

Jane s Paulem jsou moji bývalí pěstouni a Bennyho adoptivní rodiče. S Bennym jsme se seznámili, když nás oba měli jako puberťáky v pěstounské péči. Nechali si nás skoro rok, než mě poslali zpátky do dětského domova a jeho adoptovali.

S nikým ze svých pěstounských rodin neudržuju kontakt – pořád mě trápí, že mě nikdo nikdy neadoptoval. Benny se mnou ale kategoricky odmítl zpřetrhat vztahy. Teď, o deset let později, je z mého bývalého pěstounského bratra můj nejlepší přítel. Skoro jako moje rodina.

„Něco ti řeknu.“ Poplácá mě po zádech, vstane a strčí si klíče do kapsy. „Když sebereš trochu odvahy a s Jakem si promluvíš, koupím ti pizzu.“

„Jackem. A já s ním nechci mluvit.“ Ostentativně se otočím zpátky k otevřenému laptopu. „Mám něco na práci.“

Benny mě jednoduše ignoruje. „Ale no tak. Líbí se ti ode dne, kdy ses sem nastěhovala.“

„To teda ne. Víš přece, že nikdy s nikým nerandím.“

„To ještě neznamená, že se ti nemůže líbit.“ Zvedne telefon. „Mám opilecké esemesky, které to dokazují. Chceš, abych ti je přečetl? Jsou dost trapné.“ Začne listovat našimi textovkami. „Když jsem večer vynášela odpadky, zahlédla jsem toho blonďatého boha,“ přečte nahlas. „Je tak sexy. Srdíčkové emoji.“

Spadne mi brada. „Nic takového jsem nenapsala.“

„Ale napsala. Myslím, že jsi do sebe tehdy nalila šest panáků tequily a vykydla sis na koberec humus.“ Sjede prstem níž. „Taky jsi napsala: Má tak ostrou čelist, že by se s ní dal řezat papír a Bože, je naprosto bezchybný.“ Pokusím se mu telefon vyrvat z ruky, jenže on se mi vyhne. „No, skoro bezchybný. Na krku má fakt roztomilé mateřské znaménko ve tvaru ryby. Páni, nechci vědět, jak ses k němu dostala tak blízko, abys viděla jeho mateřské znaménko. Máš tu někde schovaný dalekohled?“

Odstrčím ho od stolu. „Neříkal jsi, že už musíš jít? Tak si posluž. Na co čekáš?“

Zasměje se a vezme do ruky kabát. „No jo, už jdu. Zavolej mi, ano? Hodně štěstí při hledání práce. Držím ti palce.“

„Měj se,“ zavolám na něj. Benny mi pošle vzdušnou pusu a vyrazí ven z bytu. Když se jeho kroky rozlehnou chodbou, opřu se v židli, otočím se a znovu se podívám z okna. Jack pořád ještě sedí shrbený na schodech s hlavou v dlaních. Znepokojí mě to.

Benny má bohužel pravdu. Do Jacka jsem tajně zamilovaná od chvíle, kdy jsem se sem nastěhovala. Smutné je, že jsem s ním mluvila jen jednou – hned první den tady. Snažila jsem se dotáhnout dva obrovské kufry do výtahu a Jack si všiml, jak se s nimi peru. Sehnul se a oba zvedl, jako by vůbec nic nevážily. Výraz v jeho modrých očích, skrytých za hipsterskými brýlemi, byl plachý. Okamžitě jsem z něj byla celá paf.

Od té doby se na mě párkrát usmál, když jsme čekali na výtah nebo otvírali poštovní schránky, ale tím naše interakce skončila. Myslím, že ani nezná moje jméno.

Zatímco se dívám, Jack vstane, svěsí hlavu a vystoupá po schodech zpátky do domu. Počkám, až zmizí, pak si povzdechnu a vrátím se k webu s nabídkami práce, který si poslední tři hodiny procházím. Musím se začít soustředit.

Nezaměstnaná jsem už skoro rok – od chvíle, co loni v létě zkrachovala moje stará agentura na hlídání dětí. Zpočátku jsem si z toho nedělala moc velkou hlavu; byla jsem si jistá, že mám dost úspor, abych vydržela, dokud si zas něco nenajdu. Londýn je plný zaneprázdněných, pracujících rodičů. Jak těžké může být najít si práci jako chůva?

Nakonec se ukázalo, že dost. Za poslední rok jsem se přihlásila na víc než sto pozic, ale bez úspěchu. Došly mi úspory a pak i kontokorentní úvěr. Zbývají mi tak dva týdny, než se ze mě stane bezdomovkyně. Zabloudím očima k hromádce účtů naskládaných v rohu stolu. Začíná být nebezpečně vysoká.

Sevře se mi žaludek. Zhluboka se nadechnu, otevřu novou záložku, zadám název dalšího pracovního portálu a rozšířím možnosti hledání. V tuhle chvíli vezmu cokoli. Odvoz nebezpečného odpadu. Čištění záchodů. Vyplňování online dotazníků. Už jsem fakt zoufalá.

Asi patnáct minut soustavně procházím nabídky, když mě najednou vyruší zaklepání na dveře. Zamračím se a vzhlédnu od počítače.

Na dveře mi nikdo nikdy nezaklepal. Ráda se držím stranou. Benny je v podstatě můj jediný kamarád a nechal si vyrobit vlastní klíč, takže většinou prostě bez okolků vpadne dovnitř.

„Bethany,“ ozve se zpoza dveří tichý hlas. „Ehm, Bethany Ellisová? Jsi tam? Tady Jack. Bydlím nad tebou, v bytě 5A.“

Ztuhnu.

„Možná nevíš, kdo jsem,“ pokračuje hlasem tlumeným dřevem. „Ale já a moji spolubydlící jsme se dostali do menšího problému. Jestli tam jsi, opravdu by se nám hodila pomoc.“

2

Beth

Na okamžik ztuhnu a rozbuší se mi srdce. Pak vyskočím, vyškrábu se ze židle a vyběhnu k zrcadlu. Bože. Vypadám hrozně. V tričku mám díru, rozmazal se mi make-up a moje zrzavé, kudrnaté vlasy jsou neupravené a trčí do všech směrů. Pokusím se je pročesat prsty, ale jen se mi ještě víc rozcuchají a elektrizují mi kolem bledého obličeje. Tiše zakleju, rozhlédnu se po pokoji a pokusím se najít gumičku. Nakonec jednu zahlédnu pod stolem. Vrhnu se k ní jako pálkař klouzající k metě a zběsile si kadeře stáhnu do nedbalého drdolu. Pak se kolem sebe divoce rozhlédnu po nějakém oblečení. Vedle postele je naskládaná hromada čistého prádla, které jsem se neobtěžovala uklidit. Popadnu pruhované letní šaty a co nejrychleji se do nich nasoukám.

Na chodbě se ozve další polohlasné zaklepání a pak tlumené zaklení. Sakra. Chystá se odejít. Popadnu klíče a vrhnu se ke vchodovým dveřím, horečnatě je odemknu a s trhnutím otevřu. Jack už se otočil a vrací se chodbou zpátky.

„Ahoj, promiň!“ zavolám na něj. „Zdálo se mi, že slyším někoho klepat. Potřeboval jsi něco?“

Otočí se ke mně čelem a okamžitě se mu rozzáří tvář. V podbřišku ucítím vzrušené šimrání.

Jack Insley je ještě hezčí, než si pamatuju. Má vysoké lícní kosti, hranatou čelist a výrazně modré oči, které na mě září zpoza brýlí s tmavými obroučkami. Blonďaté vlasy má zacuchané od toho, jak si je prohrábl prsty. Je obutý do conversek, na jejichž boku je vytisknutý Pac-Man. Působí nerdovsky, ale zároveň stylově.

Navíc na sobě nemá žádné tričko.

Bože, jeho tělo je neuvěřitelné. Opálené, svalnaté, s širokými rameny, silnými pažemi a plochým, vyrýsovaným břichem. Zůstanu zírat na stíny pod jeho vypracovanými prsními svaly a pak sjedu očima k záhybům jeho štíhlých břišáků. Zabloudím pohledem až k útlému véčku jeho boků, které se mu noří do džínů…

„Bethany Ellisová, že ano?“ zeptá se a já se trhnutím vrátím zpátky do reality. Setkám se s jeho pohledem. Nervózně se na mě usmívá. „Na recepci jsem viděl tvoje letáky.“

Trvá mi pár vteřin, než si vzpomenu, o čem mluví. Pak se mi sevře srdce. Nepamatuje si moje jméno; jen viděl leták, který jsem připevnila na nástěnku v přízemí. V posledním záchvěvu zoufalství jsem na ni vyvěsila svoje údaje pro případ, že by někdo v domě potřeboval paní na hlídání.

Zjevně nejsem jediná, kdo tu někoho sleduje zpovzdálí.

„Říkej mi Beth,“ odpovím se zatajeným dechem. „Ty budeš asi Jack.“

„Přesně tak,“ usměje se. „Hele, asi to bude znít divně, ale umíš zastavit pláč malého mimina?“

Zaskočeně na něj zamrkám. „Ehm… ano?“

S úlevou svěsí ramena. „Díkybohu! Seb říkal, že to určitě zvládneš. Nevadilo by ti přijít na chvilku k nám?“

„Ehm. Jistě. Potřebuješ –“ Mávnu rukou na jeho holou hruď. „Ehm… něco? Mám pár větších triček, která by ti mohla padnout…“

Proč mu nabízím něco na sebe? Jsem normální?

Jack shlédne dolů a zčervenají mu tváře. „Sakra. Promiň. Na to jsem zapomněl. Vezmu si nahoře košili.“ Křivě se na mě pousměje. „Vím, že to vypadá jako nějaká bouda, ale přísahám, že tě nebalím. Vážně potřebuju pomoct.“

Škoda. „Jasně,“ řeknu okamžitě a vehementně přikývnu. „Samozřejmě. Cokoli potřebuješ.“

„Moc děkuju.“ Jako by se bál, že si to rozmyslím, když bude čekat příliš dlouho, chytne mě za ruku, vytáhne z bytu a odvede na chodbu. Zůstanu zírat na jeho silné prsty sevřené kolem mého zápěstí.

„Jeden jediný den,“ zamumlá si pod nos. „Máme ji jeden jediný den, a už teď mi připadá, že se z toho zcvokneme.“ Otevře dveře vedoucí na schodiště a vyběhne nahoru.

Já ho následuju. „Koho máte jeden jediný den?“ zeptám se trochu zadýchaně. „Nějaké mimino?“

Koutkem oka se na mě podívá a pak mě ze schodiště vytáhne na chodbu v pátém patře. „Myslím, že bude jednodušší ti to prostě ukázat,“ řekne zachmuřeně a vede mě dál. Zastavíme před dveřmi, které vypadají úplně stejně jako ty moje. Do dřeva je vyryto 5A. Jack je s trhnutím otevře. Vzápětí uslyším hlasitý dětský pláč.

„Mám ji!“ zavolá Jack. Pláč začne být ještě usedavější.

„Díkybohu,“ zamumlá někdo. „Už jsem si chtěl vypíchnout bubínky.“

Jack mě postrčí před sebe. Vstoupím dovnitř a rozhlédnu se kolem.

Nejdřív si všimnu, o jak moc je to tu hezčí. Já mám tu nejlevnější dostupnou možnost: maličký byt s jednou ložnicí, odlupujícími se tapetami a téměř žádnými okny. V žádném luxusním bytě v našem domě jsem ještě nikdy nebyla. Je to tu nádherné – samá odhalená cihla a kovové prvky. Jedna zeď je celá prosklená a nabízí výhled na město. Místnost je plná polic s knihami a křesel. Na jedné stěně dokonce visí širokoúhlá televize, umístěná naproti dlouhé černé kožené pohovce.

Sedí na ní dva kluci: jeden se zlatavou pletí a vlasy černými jako inkoust a druhý hnědovlasý a v obleku. Okamžitě v nich poznám Jackovy neuvěřitelně sexy spolubydlící. Ani jeden z nich ke mně nevzhlédne. Když vykročím vpřed, oba dál tvrdošíjně zírají na něco na stolku. Podívám se na stejné místo a konečně uvidím zdroj všeho toho hluku.

Na konferenčním stolku sedí dítě, vmáčknuté do šedé plastové autosedačky. Holčičce může být tak pět nebo šest měsíců. Je oblečená do malých růžových dupaček a právě teď ječí z plných plic.

Bez přemýšlení přejdu pokoj a namířím si to k ní. Bože, je nádherná. Má snědou pleť, husté černé vlasy a obrovské hnědé oči s dlouhými řasami. Jako každé mimino má buclaté tvářičky, v tuto chvíli zrůžovělé od křiku.

„Ahoj, zlatíčko,“ zašeptám. „Můžu ji zvednout?“

„Prosím,“ řekne jeden z kluků. „Jen ať přestane.“

Natáhnu se do autosedačky a zvednu ji. Miminko jsem naposledy držela před více než rokem. Je tak měkká a malinkatá, až se mi z toho chce brečet. „Bože, zlatíčko. Tobě něco chybí, co?“ Otřu se o ní tváří. „Copak, maličká?“

Útrpně se na mě podívá a ručičkama si zakryje oči.

„Nevím, jestli ti to řekne,“ odtuší tmavovlasý kluk. „Zatím není moc upovídaná.“

Otočím se k němu, a zatímco si ho prohlížím, pokusím se nezačervenat. Myslím, že jsem ještě nikdy neviděla kluka, ze kterého by vyzařovalo tolik sex-appealu. Hoví si na kožené pohovce a na sobě má džíny a hedvábnou košili, kterou se ani neobtěžoval zapnout. Oči i rozcuchané vlasy má výrazně černé a na prstech se mu leskne několik stříbrných prstenů.

„Ahoj, sousedko,“ pozdraví mě tiše a usměje se. Jeho hlas je hluboký a sytý jako rozpouštějící se čokoláda. „Rád tě konečně poznávám. Já jsem Cyrus.“ Kývne hlavou směrem ke klukovi v obleku, který sedí vedle něj. „A tohle je Sebastian.“

„Já jsem Beth,“ vypísknu.

Cyrus se na mě usměje ještě víc. „Jo, já vím, kdo jsi,“ zamumlá. Očima mi nenápadně sjede z obličeje k bokům.

Páni. Vážně si mě prohlíží?

Mimino se dá znovu do kvílení. Odkašlu si a znovu se vrátím pohledem k ní. „To nic, zlatíčko,“ zašeptám a hladím ji po ruce. „Jak se jmenuješ, hm?“

„Camilla,“ prozradí mi Jack a zezadu ke mně přistoupí. Už si bohužel oblékl tričko. Tenká bílá bavlna mu obepíná vypracovaný hrudník a ulpívá na bicepsech. „Ale říkáme jí Cami.“

„Cami. To je moc hezké jméno.“ Políbím Cami na tvář. „Moc, moc hezké. Stejně jako ty.“

Cami kroutí hlavou a vztekle řve. Poplácám ji po zadečku a zkontroluju plínku. Je trochu moc volná, ale naštěstí prázdná. „Plenku máš v pohodě. Nemáš hlad, maličká?“

„Před deseti minutami jsme ji nakrmili,“ odpoví Jack.

„A odříhla si?“

„Pozvracela Jackovi celá záda,“ řekne Cyrus, který ze mě nespustil oči. „Samozřejmě to mohla být jen reakce na tričko, co měl na sobě. Bylo fakt otřesné.“

Cami se otřásá pláčem a buší do mě drobnými pěstičkami. Puká mi z toho srdce. „No tak, holčičko. To nic, neboj. Ššš. Ššš.“ Pohupuju ji na boku, tisknu ji k sobě a hladím ji po zádech. „To nic.“

Její pláč pomalu utichne. Objímám ji a tiše k ní šeptám, dokud nezačne jen smutně popotahovat. „A je to,“ řeknu tiše. „Není to tak zlé, ne? Nic se ti přece nestalo.“ Otřu jí tváře. Zlostně se ke mně přitulí a škytne. „Už jí nic není,“ oznámím klukům. „Jen se potřebovala pomazlit.“

Nikdo nic neřekne. Vzhlédnu k nim. Všichni tři na mě zírají s vytřeštěnýma očima.

Zamrkám. „Co je?“

„Je to čarodějka,“ pronese Cyrus omráčeně. „Co to sakra…? Brečela asi šest hodin v kuse. Chceš říct, že jen chtěla, abychom ji zvedli?“

Zamračím se. „To jste nezkoušeli? Prostě jste ji nechali brečet v autosedačce?“

Jack začne vypadat nesvůj. „Je to přece mimino,“ řekne. „Mysleli jsme, že brečí, jen když potřebují jídlo, spánek nebo novou plínku. To všechno jsme ale vyzkoušeli, a nezabralo to.“

„Děti nejsou tamagoči,“ vyčtu mu. „Nemůžete je prostě nakrmit a umýt a pak je ignorovat, dokud neumřou.“ Cami vyprskne, vyšpulí pusu a já ji políbím na hlavičku. „Chudinko. To tě ti příšerní chlapi všichni přehlížejí?“ Shlédnu na autosedačku na stole. Je to sklápěcí model s madlem, které se dá posunout nahoru a použít jako nosítko. Polstrování uvnitř vypadá lacině a tence. „Nejspíš plakala, protože jí ta sedačka byla nepohodlná. Proč jste ji tam dali?“

„Takhle jsme ji ráno dostali,“ prozradí mi Jack a promne si ruce. „Chtěli jsme jí něco koupit, ale nevěděli jsme, kde začít. Ještě nemáme postýlku ani nic jiného.“

Znovu se rozhlédnu po místnosti a zaměřím se na detaily, které mi předtím unikly. Všude jsou rozházené zbrusu nové dětské věci. Vlhčené ubrousky. Balení dupaček. Neotevřený pytlík dudlíků. U dřezu v kuchyňském koutě leží hrnec s umělou výživou a vedle něj si na lince všimnu malé plastové naběračky.

Trochu se uvolním. Někdo se zjevně ocitl v nouzové situaci a na poslední chvíli těmhle klukům předal svoje mimino. Těžko můžou za to, že nejsou připravení. „Někdo musel být zoufalý, když vás pověřil hlídáním, co?“ Políbím Cami na hlavičku. Zakmitá mi nožičkama u břicha a vzhlédne na mě svýma obrovskýma očima. „Kdo vám ji předal? Něčí sestra? Kamarádka?“

Jack vypadá nesvůj. „Ne tak docela.“

„Ne?“ Pohupuju Cami v náručí. „Kde je její máma?“

„Ta… se prostě vypařila,“ řekne Cyrus po chvíli.

„Aha. A co táta? Měl jí poslat aspoň nějaké pleny.“ Poplácám Cami po zadečku. „Tyhle jí ani pořádně nesedí.“ Po chvilce ticha k nim opět vzhlédnu. „Kluci? Co její táta?“

Nikdo neodpoví.

Zamračím se. „Omlouvám se, je těžké na to odpovědět?“

Jack se Cyrusem si vymění významný pohled. Sebastian zatne zuby a odmítne se mi podívat do očí.

Jak se tak dívám na jejich provinilé tváře, zachvátí mě panika. Něco je špatně. Napřímím se a zvýším hlas. „Čí je to dítě?“

Jack si povzdechne a pročísne si vlasy. „Upřímně řečeno, Beth, si nejsme tak úplně jistí.“

3

Beth

Otřese mnou šok. Automaticky sevřu Cami v náručí a udělám krok ke dveřím. „Cože?“ Můj hlas je nejmíň o oktávu vyšší než obvykle. „Nejste si jistí?“

„Ne,“ odpoví suše Cyrus. „Obávám se, že nemáme tušení.“

Zírám na něj s otevřenou pusou a v hlavě se mi honí spousta otázek. On se na mě jen usměje a ve tváři se mu objeví dolíček.

Asi mám fakt kliku. Konečně se seznámím se svými úžasnými sousedy a z nich se nakonec vyklubou psychopati, kteří se nezdráhají unést dítě.

„Chcete říct, že jste to dítě ukradli?“ zeptám se nevěřícně. Cyrusův úsměv okamžitě zmizí.

Jack na mě vytřeští oči a vykročí vpřed. „Ne! Ne! Určitě patří jednomu z nás. Jen… nevíme kterému.“

Ostatní přikývnou, jako by to bylo dokonale rozumné vysvětlení, a ne naprosto šílený úlet.

„Aha. Jo. Dobře.“ Pomalu od nich couvnu dál a otočím se ke dveřím. „Jdu zavolat policii.“

„Do prdele,“ zakleje Cyrus.

Jack vyskočí a doběhne ke dveřím, aby mi zablokoval cestu. „Prosím, ne! Kurva. Já vím, že to vypadá podezřele, ale přísahám, že ti nelžeme.“

„Ustup,“ poručím mu rozechvěle. „Ihned.“

Neochotně mě poslechne a pročísne si rozcuchané blonďaté vlasy. „Nečekal jsem, že budeš reagovat takhle.“

„A co jsi čekal?!“ zeptám se. „Že vejdu, najdu vás tu stát s nějakým miminem a řeknu: Dobře, jo, to je úplně v pohodě, jen si ho nechte?“

„My ti nelžeme,“ trvá na svém Jack. „Víme jistě, že je jednoho z nás.“

„No, skoro jistě,“ opraví ho Cyrus. „Všechna data souhlasí.“ Pošoupne se na pohovce a poplácá polštář vedle sebe. „Posadíš se, prosím, a necháš si to vysvětlit?“ pokusí se mě přemluvit.

Zavřu oči a zhluboka se nadechnu. „Ani náhodou,“ vyštěknu. „Máte přesně pět vteřin na to, abyste mi řekli, proč tu sakra máte to dítě.“

Cyrus s Jackem se na mě bezradně podívají. „Je to docela dlouhý příběh,“ spustí Jack.

„Tak to shrň,“ řeknu ostře.

Obvykle taková nebývám. Obecně jsem dost plachý člověk. Myslím, že jsem nikdy v životě nebyla na skupinku cizích lidí tak drzá, ale s bezpečností dětí si nezahrávám.

Třetí kluk si najednou stoupne. Sebastian. Když se na mě otočí a setká se s mým pohledem, rozbuší se mi srdce.

Vypadá… dost hrozivě. Všechno na něm je ostré a hranaté. Je oblečený do světle šedého obleku, má bílou košili a tenkou kravatu precizně uvázanou kolem krku. Jeho medově hnědé vlasy jsou pečlivě upravené, má světle šedé, chladné a ocelové oči a jeho nepřístupná, ostře řezaná tvář vypadá, jako by ji někdo vytesal ze skály.

Jediné, co jeho výraz zjemňuje, jsou ústa. Má plné a růžové rty, trochu vyšpulené. Přistoupí ke stolku a položí ruku na autosedačku. „Dnes ráno nám volal vrátný,“ řekne. Jeho přízvuk je naprosto čistý a precizní, jako u hlasatele BBC. „Byl rozzuřený. Křičel a nadával do telefonu. Netušili jsme, co se děje, a tak jsme sešli dolů na recepci.“ Otočí sedačku a já si najednou všimnu zlaté visačky přivázané k rukojeti. Na zadní straně je fixem naškrábáno byt 5A. Zvedne se mi žaludek. „Někdo ji nechal přímo před domem,“ řekne ponuře. „Uvnitř byla Camilla, balení plenek a rodný list.“

Nemůžu tomu uvěřit. Sevřu Cami ještě pevněji. Začne mi žvýkat šaty. „Prosím, prosím, řekni, že si děláš legraci.“

„Ne.“ Zvedne kus složeného papíru a podá mi ho. „Bylo tam i tohle.“

Podívám na papír obezřetně, jako by mohl explodovat. Pomalu si posadím Cami na bok, vezmu ho do ruky a rozložím ho.

Vzkaz je psaný propiskou a načmáraný roztřeseným, dětinským písmem.

Klukům v bytě 5 A

Gratuluju. Máte dítě. Tohle je Camilla (Cami).

Je jí šest měsíců. Prosím, postarejte se o ni. Je jednoho z vás.

Chtěla jsem si ji nechat, ale už nemůžu, protože jsem se dostala do problémů kvůli dealerství a držení fetu. Rodiče mě posílají do léčebny.

Nejsem dobrá máma. Teď je vaše. Vím, že na ni budete stejně hodní, jako jste byli na mě.

Mrzí mě, že jsem vám to neřekla.

Anisha

Pomalu vzkaz odložím. „Vy tu holku znáte? Anishu?“

„Ano, intimně,“ odpoví Cyrus nenuceně. „Neznali jsme ji dost dobře na to, abychom věděli, že se zachová jako Brumbál a nechá nám na prahu bezbranné mimino. Místo toho, aby třeba zazvonila a předala nám ho osobně. Ale jo, znali jsme ji celkem dobře.“

„Netušili jsme, že je závislá,“ vloží se do toho Jack. „Možná drogy začala brát až potom, co jsme se přestali vídat. Nebo to dobře skrývala. Ale od chvíle, co otěhotněla, to s ní zjevně šlo z kopce.“

Obočí mi nejspíš vystřelilo až do vlasů. „Chcete říct, že vy, tři spolubydlící, jste se všichni po sobě vyspali s tou samou holkou během… měsíce? Pár týdnů? Byla to nějaká soutěž nebo co? Nebylo vám to trapné?“

„Hmm,“ řekne Cyrus a v obličeji se mu objeví chápavý výraz. „Už vím, co tě mate. Víš, my jsme s ní spali všichni současně.“ Odmlčí se. „A to dost často.“

„To myslíš vážně?“ Všichni tři přikývnou, ale uvěřím tomu, až když se podívám na Jacka. Je rudý jako rajče.

„To je taková naše zábava,“ přizná. „Jednou za čas.“

„Aha.“ Zvážím to. „No… vlastně mi to teď dává mnohem větší smysl. Jo.“

„Zamysli se nad tím,“ řekne Sebastian. „Kdybychom to mimino unesli, nebušili bychom na dveře jediné holky na hlídání v domě, ne?“

Cami se mi ošije v náručí a zaboří mi obličej do krku. Její rtíčky mě lechtají na kůži. Pohladím ji po zátylku a hrdlo se mi stáhne emocemi. „Nic jiného už v té autosedačce není?“ zašeptám. „Žádné hračky, věci na památku nebo tak něco?“

„Nebyla tam ani deka,“ odpoví Sebastian ledově. „Ráno bylo venku pět stupňů. Prostě ji tam nechala. Cami plakala, dokud ji nenašel vrátný.“

Ježíši. Přejedu palcem po zlatém náramku, který nosím kolem zápěstí. V očích mě zaštípají slzy.

„Jsi v pořádku?“ zeptá se mě Jack tiše. „Promiň. Vím, že je toho na tebe takhle najednou moc.“

Přejdu k oknu sahajícímu od podlahy ke stropu a shlédnu dolů na ulici. Snažím se vzpamatovat. Venku stojí skupina dělníků, opírá se o zeď a kouří. Kolem prosviští chlap na motorce. Cami mi sevře pěstičku ve vlasech.

Musela se strašně bát.

„Víte, jak dlouho tam byla?“ zeptám se nakonec.

„Moc dlouho ne,“ odpoví Cyrus. „Asi patnáct minut.“

Zavřu oči. „Co chcete po mně?“ vymáčknu ze sebe.

„Zítra necháme udělat test její DNA,“ odpoví Sebastian. „Zkoušeli jsme to už dneska, ale je svátek, takže mají všude zavřeno. My…“ poprvé jeho sebejistý, jasný hlas zaváhá, „nevíme, co s ní. Nikdo z nás netuší, jak se postarat o dítě. Potřebujeme pomoc.“

„Aha.“ Zhluboka se nadechnu. „Chápu.“ Usilovně se zamyslím. „Kdy přijdou výsledky DNA?“

Jack zpozorní. „Ve městě jsou laboratoře, kde je možné získat výsledky ten samý den. Pokud se nám zítra ráno podaří odebrat stěr, měli bychom to do večera vědět.“

Přikývnu. „A vy to dítě chcete? Pokud se ukáže, že je vaše, postaráte se o ni?“ Očima jim přelétnu po tvářích.

Všichni odhodlaně přikývnou.

„Neber nám ji, prosím,“ poprosí mě Jack tiše.

Popotáhnu a hřbetem ruky si spěšně otřu oči. Cami se ode mě odtáhne a pozoruje můj obličej. Pusinka se jí otvírá a zase zavírá. Mám pocit, že mi pukne srdce.

„Tak dobře,“ řeknu. „Uděláme to takhle.“

4

Jack

Beth nejprve zavolá vrátnému a poprosí ho, aby se podíval na záznam z kamerového systému z dnešního rána. Na kamerách je jasně vidět, jak Anisha spěchá ulicí, nechává autosedačku na schodech před domem a zase odbíhá pryč. Ani Cami nepolíbila. Nebrečela. Vůbec nevypadala smutně z toho, že opouští vlastní dítě.

Při sledování videa se mi chce zvracet. Naštěstí to stačí na to, abychom Beth přesvědčili, že nejsme únosci. Všichni se vrátíme nahoru a ona nám po zbytek odpoledne poskytne intenzivní rychlokurz péče o dítě.

Je to katastrofa. Jsme úplně k ničemu. Nikdo z nás neumí dítě ani držet, natož vyměnit plenku nebo připravit lahev. Naštěstí máme opravdu milou a povzbuzující učitelku. Bez ohledu na to, jak jsme hloupí nebo kolik pitomých otázek jí pokládáme, Beth nikdy neztrácí trpělivost ani se nerozčiluje.

Čas běží a my to pomalu začínáme zvládat. Beth nám ukazuje, jak připravit lahvičky, jak Cami vykoupat, vyměnit jí pleny a uspat ji. Vysvětlí nám rozvrh krmení a spánku, první pomoc kojencům a rituály před spaním. Je to neuvěřitelně velké množství informací. Když se Cyrusovi konečně podaří uložit Cami k odpolednímu spánku, všichni se vyčerpaně sesuneme na pohovku.

Jak to rodiče vůbec zvládají? Staráme se o dítě teprve pár hodin a všichni jsme připravení odpadnout. Rozhlédnu se po ostatních. Cyrus si mne oči a sténá a Seb má hlavu v dlaních.

Beth je samozřejmě stejně plná energie jako vždycky. Je uvelebená na pohovce, bosé nohy má schované pod sebou a sepisuje seznam potřeb, které máme koupit.

Pořád nemůžu uvěřit, že je u nás. Dnešek byl nejhektičtějším dnem mého života. Od chvíle, co jsem poprvé spatřil to prťavé mimino, čekající v autosedačce u vrátného, jsem prožil asi všechny emoce pod sluncem. Aby toho nebylo málo, sedí teď u nás na pohovce Bethany Ellisová, pije kávu z jednoho z mých hrnků a píše do jednoho z mých zápisníků. Je těžké to všechno zpracovat.

Upřímně řečeno jsem do Beth tak trochu zamilovaný už od našeho prvního setkání. Pamatuju si to naprosto zřetelně; zrovna se na recepci snažila odnést zavazadla do výtahu a moc se jí to nedařilo. Na sobě měla bílé šaty s červenými srdíčky, vlasy rozcuchané a tváře zarudlé od slunce. Byla to ta nejkrásnější holka, jakou jsem kdy viděl.

Od té doby jsem o ní nasbíral nejrůznější informace. Vím, že nakupuje v místním Lidlu. Že hrozně nerada vyndává prádlo ze společných sušiček. A že jí pošťáci do schránky strkají víc účtů než nám všem třem dohromady.

Ne že bych ji sledoval. Jen o ní… vím. Sakra, je těžké o ní nevědět. Pokaždé, když ji míjím na chodbě či ve výtahu, nebo ji vidím, jak si povídá s vrátným, mám pocit, jako by mi celým tělem procházel elektrický proud.

Je to směšné. Táhne mi na třicet, do hajzlu. Už jsem starý na to, abych byl z někoho takhle paf. Zvlášť když jsem si jistý, že má přítele. Poslední dva roky k ní do bytu neustále chodí vysoký, pohledný černoch.

Když ale vidím, jak se mračí na svůj ručně psaný seznam a kouše se do spodního rtu, nedokážu se zbavit nervózní rozechvělosti. Okny k nám proniká večerní slunce, hladí ji po jemné tváři a rozpaluje její rudé kadeře jako oheň. Je naprosto úžasná.

Cami najednou vykřikne a rozpláče se, což mě vyruší ze snění.

Beth tleskne a vstane. „Skvěle! Čas na výměnu plenek!“ Zeširoka se na mě usměje. „Jsi na řadě, Jacku.“

Stačí slyšet, jak svým sladkým, jemným hlasem vyslovuje moje jméno, a už mnou projede vlna vzrušení. Pokusím se to ignorovat, přejdu k nosítku a rozpačitě Cami zvednu. Dupačky má celé mokré a špinavé.

Beth zamručí. „Zjevně to trochu proteklo. Ty pleny jsou na ni moc velké. Máte štěstí, že jste doteď neměli žádnou nehodu.“

„Měli,“ namítne Cyrus. Tváří se tak vyčerpaně, až se musím zasmát. „Na místě, kde stojíš, býval krémový koberec.“

„No, to od vás nebyl zrovna nejlepší nápad,“ zamumlá si Beth pod vousy a poplácá ručník, který má položený na stolku. „No tak, Jacku. Předveď, co ses naučil.“

Opatrně položím Cami na stůl a Beth mě trpělivě provede procesem utření a přebalení mimina.

„Jde ti to,“ řekne, když zvednu obě lepicí pásky, sundám plenu a nejistě začnu Cami otírat. Cami trucovitě vyšpulí pusu na strop. „Nemusíš být tak jemný. Neublížíš jí. Ten ubrousek hoď sem.“ Podá mi igelitový sáček. „Pak si vezmi novou plenku. Zvedni ji a zasuň ji pod zadeček… perfektní. Teď už jen stačí zafixovat lepicí pásku… a máš hotovo! Ještě se ale musíme umýt.“ Ohlédne se přes rameno. Sebastian stojí za námi a pozorně nás sleduje.

„Chceš si to zkusit, když je na podložce? Myslím, že Jack se Cyem už to zvládli.“

„To by nebyl moc dobrý nápad,“ řekne Seb a ustoupí o krok dozadu.

Beth svraští obočí. „Co když je tvoje? Budeš muset vědět, jak ji přebalit.“

Odmítavě zakroutí hlavou. „Je určitě buď Cyrusova, nebo Jackova. Moje ne.“

Obrátím oči v sloup a jdu si umýt ruce.

„Aha.“ Beth pohladí Cami po vlasech. „Ty ses toho skupinového sexu neúčastnil?“

Seb se natáhne ke krku a nervózně si zatahá za kravatu. „Účastnil.“

„Velmi náruživě, pokud si vzpomínám,“ dodá suše Cyrus.

Beth se zamračí. „V tom případě –“

„Není moje,“ ohradí se Seb ostře. „Použil jsem ochranu.“

„To my všichni,“ podotknu a osuším si ruce. „Přece nám není patnáct.“

„Tys na to možná zapomněl,“ namítne Sebastian. „To by se mně nikdy nestalo.“

„Mně taky ne,“ zamumlá Cy.

Beth zabloudí pohledem od jednoho z nás k druhém a pak shlédne zpátky na Cami. „Je ti docela podobná,“ řekne Cyrusovi. Zmocní se mě naprosto nelogická žárlivost. „Přinejmenším má stejnou barvu pleti.“ Pohladí Caminu světle hnědou tvář a pak zatahá za její lesklou černou kadeř.

Cy pokrčí rameny. „Jsem poloviční Bengálec a její matka byla stoprocentní. Netuším, jak moc by se lišilo napůl hnědé dítě od tříčtvrtečního.“

„Asi máš pravdu.“ Beth poplácá Cami po tvářičce. „Jsi taková malá záhada, co? Všichni jsou z tebe na větvi.“

Cami na ni něco zažvatlá a rozespale se zavrtí v čisté plence. Beth ji polechtá na nožičkách a pak se podívá na telefon. „Za pár minut mi někdo zavolá. Nevadí, když to za mě převezmete?“

Přikývnu. „My už to zvládneme. Moc děkujeme.“

Usměje se na mě a její hnědé oči se rozzáří. „Nemáte vůbec zač. Už dlouho jsem si nehrála s miminkem.“ Přejde ke dveřím a vezme do ruky klíče. „Jestli vám to nevadí, ráno se na ni přijdu zase podívat. Pokud chcete, můžu vám taky pomoct vybrat postýlku. Rozhodně se musíte zbavit té autosedačky.“

Opatrně Cami zvednu a připojím se k Beth u dveří. „Děkuju, Beth. Opravdu.“ Ohlédnu se přes rameno na Cye se Sebem. Tiše a napjatě se spolu hádají. Myslím, že mě neslyší, ale i tak ztlumím hlas. „Poslyš, můžu se tě na něco zeptat?“

Přestane si zavazovat boty a napřímí se. „Samozřejmě!“

„Proč to děláš? Proč jsi nás prostě neudala?“

Beth zaváhá a chvilku si pohrává s přívěskem na klíče. Zastřenýma očima se podívá z okna. „Kdyby šla do péče, mohlo by pro vás být těžké ji získat zpátky,“ odpoví nakonec. „Nebylo by to jen tak hned. Nechci ji tomu vystavovat, pokud je to jen trochu možné.“

Přeběhne mi mráz po zádech. Instinktivně si Cami přitisknu blíž k sobě. „Cože? Proč? Zítra budeme mít výsledky DNA. Jak by nám ji potom mohli sebrat?“

„To není tak jednoduché.“ Mávne kolem sebe rukou. „Na dítě nejste připravení. Nemáte tu nic, co potřebuje. Nic. Kdyby skončila na sociálce, museli byste dokázat, že jste schopní se o ni postarat – což nejste.“

Upřu na ni vyděšený pohled. Povzbudivě se na mě usměje, natáhne ke mně ruku a dotkne se mojí paže. „Nedělej si s tím hlavu, Jacku. Nic takového se nestane.“ Skloní se a políbí Cami na tvář. „Ahoj, prdelko. Měj se tu hezky. Určitě se brzy uvidíme.“

Cami k ní natáhne ruku a zatahá ji za vlasy. Beth ke mně vzhlédne. Sevře se mi žaludek. „Ahoj,“ rozloučí se stydlivě. Pak se otočí a vyklouzne z bytu. Zůstane po ní vůně jablečného šamponu.

Dveře se za ní zaklapnou. Chvíli nikdo nic neříká. Cami smutně zabrouká a zachvěje se mi v náručí.

Cyrus promluví jako první. Otočí se ke mně a s přimhouřenýma očima poznamená: „Věděls, že je naše sousedka taková kočka?“

5

Jack

„Vážně tě teď zajímá tohle?“ zeptá se Sebastian a svalí se zpátky na pohovku. „Máme dítě.“ Podívá se na Camino nosítko s nevyzpytatelným výrazem ve tváři.

„To ano,“ souhlasí Cy. „Máme dítě a naše sousedka je fakt kočka.“ Ukáže na mě prstem. „A on to věděl a neřekl mi to. Co to s tebou sakra je, kámo?“

Zčervenají mi tváře. „Nevím, o čem to mluvíš.“

„Divil jsem se, že sis vždycky upravil vlasy, když jsi kolem ní procházel na chodbě. Nikdy předtím jsem se na ni pořádně nepodíval. Teď už mi to ale dává smysl.“

Cami mi zívne v náručí a přivře oči. Před chvilkou se probudila, ale už zase klimbá. Že by si nezdřímla dost? Zaváhám, ale pak přejdu pokoj a položím ji do nosítka.

Stejně tu nemáme žádné hračky, se kterými by si mohla hrát. Zbytek tohohle mizerného dne může klidně prospat. Usadím ji do autosedačky. Otočí se na bok, přitiskne tlustou tvářičku k polstrování a uvelebí se.

Sebastian si promne spánky. „Nemůžu uvěřit, že nám Anisha udělala něco takového,“ zamumlá.

Cy si odfrkne a natáhne se na polštáře ležící na pohovce. „Ne? A proč? Vždyť jsme tu holku sotva znali. Mezi všemi těmi čtyřkami nezbývalo moc času na to, abychom prošetřili její mentální způsobilost.“

„Vypadala jako rozumná, normální holka,“ namítne Seb. „Rozumná holka by nás kontaktovala, kdyby zjistila, že je těhotná. Nebo by nám zavolala po porodu. Nebo by nám Cami předala, místo aby ji nechala venku před domem.“

Cyrusovi potemní tvář. „Nejspíš byla fakt na hlavu,“ řekne pomalu. „Blázen.“

Najednou nám to všem dojde a okamžitě ztichneme. Čím vším už si Cami prošla? Staral se o ni posledních pár měsíců vůbec někdo? Beth říkala, že vypadá zdravě. Měla na sobě čisté oblečení a neměla špinavé vlasy. Soudě podle toho, jak je baculatá, rozhodně nehladověla. Ale to, že je čistá a nakrmená, nenastavuje laťku moc vysoko.

Podívám se zpátky na nosítko. Cami ve spánku lehce kope nožičkama a drobnou pěstičku má zaťatou u tvářičky. Najednou ji chci znovu zvednout a přitisknout k sobě.

Sebastian vytáhne telefon. „Musíme si s Anishou promluvit. Zavolám na odvykačku. Určitě tam mají nějaké ubytování pro děti závislých.“

Vytřeštím na něj oči. „Ne!“ vykřikneme s Cyrusem ve stejnou chvíli.

„Nemůže svoje dítě přece jen tak položit před náš dům a pak se někam vypařit!“ ohradí se Seb.

„Naše dítě,“ připomene mu Cyrus. „Je jednoho z nás. Mohla by být moje.“ Postaví se a v jeho obvykle bezstarostné tváři probleskne zlost. „A já dřív chcípnu, než tě nechám vrátit moji dceru ženské, která ji nechala venku na mrazu jako nějakého zatraceného Harryho Pottera. Ta holka se nikdy neměla stát matkou.“

„A ty jsi připravený stát se otcem?“ namítne Seb se zatnutými pěstmi.

„Nenechal jsem ji samotnou hladovět uprostřed Londýna, takže ano – myslím, že si zatím vedu líp než ona. A vy taky.“

Seb rozhodí ruce. „Nedokázali jsme jí ani vyměnit plenu! Co když onemocní? Nebo bude plakat a my to nedokážeme zastavit? Nebo s ní bude něco vážného a my nebudeme vědět co! Vůbec netušíme, jak se postarat o dítě!“

Chvíli je ticho, ale pak Cyrus pokrčí rameny. „To je jednoduché. Najmeme si naši sexy chůvu.“

„Vždyť ani nevíme, jestli je na to dost kvalifikovaná –“

Cyrus zasténá. „Kriste. Proč to musíš tak komplikovat? Beth je nezaměstnaná. Bydlí šedesát vteřin odsud. Cami už ji má ráda a Jack je z ní paf. Kolik znamení ti ještě vesmír musí dát?“

„Já z ní nejsem paf,“ namítnu.

„Řekni její jméno, aniž by ses začervenal.“

Otevřu pusu, ale hned ji zase zavřu.

Cyrus si povzdechne a přejede si rukou přes oči. „Podívej. Vůbec netuším, co sakra děláme. Vím jen, že dneska tohle mimino opustila máma. Tuhle malinkatou holčičku.“ Ukáže na Cami. „Už přišla o všechno, a to je to jenom zatracené nemluvně. Musíme se o ni pokusit postarat. Zaslouží si někoho, kdo to pro ni udělá.“

Všichni se podíváme na Cami. Povzdechne si ze spaní a její měkké kudrlinky se pohnou. Pak si protáhne miniaturní prstíky. Vypadá křehce jako panenka.

Cyrus zakroutí hlavou a svěsí ramena. „Jdu do práce,“ zamumlá a skloní se nad Caminým nosítkem, aby jí vtiskl polibek na tvář. „Nečekej na mě, krásko,“ řekne jí. „Přijdu pozdě.“

Popadne klíče a zamíří ven. Tiše za sebou zabouchne dveře. Jakmile zámek zaklapne, Cami se ošije, zakňučí a pak začne znovu plakat.

Zvolna přejdu k nosítku a zvednu ji. Nejdřív se rozpláče ještě hlasitěji a zabuší do mě pěstičkami, takže ji trochu pohoupu jako Beth. Nakonec se se vzlykotem uklidní a zaboří mi obličej do hrudi. Zaplaví mě příjemné teplo – tak silné a náhlé, až se mi skoro zatočí hlava. Je tak maličká. Skloním hlavu, abych ji políbil do vlasů, a vdechnu její sladkou vůni.

Na děti jsem už dlouho nemyslel. Naposledy před pár lety, kdy si jedna z našich bývalých myslela, že je těhotná. Tehdy jsem dítě zoufale chtěl.

A teď jsem tady, s miminem v náručí. Je to neskutečný pocit. Pohupuju s ní nahoru a dolů, dokud nepřestane popotahovat. Pak ji opatrně usadím zpátky do autosedačky a otřu jí mokré tvářičky. „No tak,“ řeknu tiše. „To nic, holka. Nemusíš se tu bát usnout.“

Popotáhne a schoulí se do smutného klubíčka. Hladím ji po tváři, dokud se znovu neuvolní a neusne. Dřepnu si a dívám se na ni.

„Umíš to s ní,“ prohlásí nade mnou Seb.

Vzhlédnu k němu. Stojí u pohovky jako přimrazený a pozoruje mě. Je bledý jako stěna. „Jsi v pořádku?“ zeptám se ho. „Vypadáš hrozně.“

„Jsem v pohodě,“ zamumlá. Najednou mu zapípá telefon. Zkontroluje ho a sevře ústa. „Sakra. Mám telekonferenci.“

Přikývnu. „Já tu s ní zůstanu.“

Svraští čelo. „Ty přece musíš projít další hlášení o chybách,“ připomene mi. Potlačím zasténání.

„Zapracuju na tom tady. To zvládnu. Cami mi pomůže.“

Trhaně přikývne a zmizí za dveřmi. Já si vezmu laptop a usadím se vedle Caminy sedačky. Jakmile zapnu počítač, začnou mi zběsile cinkat upozornění na příchozí e-maily. Trhnu sebou.

Nikdy asi není vhodná doba na to, aby vám někdo nečekaně nechal na prahu dítě, ale tohle je opravdu dost nepříjemné. Mám plné ruce práce. Za necelé dva měsíce má vyjít moje nová mobilní hra, což mě zatraceně stresuje.

Trinity Games jsme založili loni se Sebem: hned poté, co se na internetu rozšířila fantasy hra pro mobilní telefony, kterou jsem vyvinul jako koníček. Tohle bude naše druhá verze a já už strávil tisíce hodin psaním a programováním. Musí být dokonalá.

Prohlédnu si e-maily. Všechny obsahují upozornění na chyby v kódování, které zachytil náš beta tým. Zítra nás čeká nové kolo testování, takže jich musím do rána opravit co nejvíc. Povzdechnu si a pustím se do práce.

Asi po deseti minutách začne Cami brblat. Trochu ji rozkolébám, zatímco jednou rukou píšu. Na minutu nebo dvě se uklidní, ale nakonec se znovu rozpláče. Zvednu oči a do nosu mě uhodí nepříjemný zápach. Je celkem jasné, proč brečí.

„Fajn,“ řeknu a odložím laptop. „Podíváme se, jestli to zvládneme bez Beth, co?“

Zvednu Cami a odnesu ji k Bethinu provizornímu přebalovacímu pultíku. Opatrně ji položím na ručníky. Zatímco rozlepuju plenu, Cami řve jako tur. „To nic,“ opakuju – snad – konejšivým hlasem. „Vím, že máš špatný den. Ale teď už jsi v bezpečí. Postaráme se o tebe. Platí?“ Otočím se a popadnu krabici plenek, které koupil Cy. Všechny mají na přední straně vytištěná zvířátka. „Kterou chceš?“ Ukážu jí je, aby si je prohlédla. „Se lvem, nebo s koalou?“

Cami vříská.

„Takže lva.“ Odložím ji stranou, pak odlepím pásky na její špinavé plence a opatrně ji stáhnu. Když se podívám dovnitř, ztuhnu. Projede mnou panika.

To ne.

„Sebe,“ zavolám rozechvěle. „Pojď sem na chvilku.“

„Minutku,“ zamumlá z ložnice.

„Ihned. Myslím, že s Cami něco je.“

6

Jack

Seb mě okamžitě poslechne. Vyběhne z ložnice a podívá se mi přes rameno. Ukážu mu plenu. „Tohle značí něco špatného, ne?“

Camino hovínko je zelené. Ráno mělo normální barvu. Nechápu to. Máme ji tu necelý den, a už je nemocná. Může za to něco, čím jsme ji nakrmili?

Zatímco ji napjatě pozorujeme, Cami se rozkřičí ještě hlasitěji a švihá kolem sebe pěstičkami.

Sebastian prudce přikývne. „Asi ano.“ Napřímí se a sáhne po telefonu. „Zavolám doktora.“

„Vždyť už je noc,“ připomenu mu, vezmu do ruky ubrousky a očistím Cami, jak nás to naučila Beth. „Ššš, ššš. To nic, holka. Vím, že je ti špatně. Za chvilku bude líp.“ Pokusím se ji pohladit po drobné nožičce. Ona ale dál vzlyká a chvěje se jí dolní ret. Kurva. Jak to, že nám to tak nejde?

„Vezmu ji na pohotovost,“ prohlásí Seb.

Zalepím Caminu novou plenku. „To nemůžeš. Co myslíš, že udělají, až zjistí, že nejsi na jejím rodném listě? A neznáš její zdravotní anamnézu?“

Zakleje. Zvednu Cami a pokusím se ji pohoupat, jako to dělala Beth. Vřeští a je v obličeji červená jako rajče. „Kriste.“ Dotknu se její tvářičky. „Hrozně brečí. Myslíš, že ji to bolí?“

Seb zbledne. „Přiveď Bethany. Řekni jí, ať se sem vrátí. Už se o kojence starala, takže bude vědět, co dělat.“

Přikývnu. „Dobře. Jo. Jdu na to.“ Dám Cami pusu, pak ji opatrně posadím do autosedačky, popadnu klíče a vyběhnu z bytu.

Když klepu na Bethiny dveře, připadám si jako naprostý pitomec. Na chodbě je tma a ticho. Všichni ostatní už šli zjevně spát.

„Beth?“ zavolám tiše a zaklepu silněji. „Jsi tam? To jsem zase já.“ Trhnu sebou.

Za dveřmi se ozvou tiché, šoupavé kroky. „Bože. Sakra. Už jdu!“ zavolá ochraptěle. Slyším, jak vstává z postele, a pak i cvaknutí zámku. Jakmile mi otevře, z hlavy se mi vypaří všechno, co jsem si připravoval.

Bože, vypadá úžasně. Obličej jí lemují rozcuchané zrzavé vlasy a na sobě má pyžamové kalhoty s potiskem třešniček a bílé tílko. Bez podprsenky. Přinutím se nespustit oči z jejího obličeje, ale nemůžu si nevšimnout, jak se tenká, elastická látka lepí na měkké křivky v jejím výstřihu.

Normální lidi by naštvalo, že je budím uprostřed noci, ale Beth se jen usměje a opře se o rám. „Ahoj. Ráda tě zase vidím.“ Potlačí zívnutí.

„Promiň, že tě takhle budím,“ omluvím se. „Ale Cami je nemocná.“

Zamračí se a najednou vypadá ostražitěji. „Vážně? Když jsem odcházela, vypadala dobře. Co je s ní?“

„Má zelené hovínko. A nepřestává plakat.“

Povolí ramena. „To je jen novým příkrmem. Neboj. Změnili jste značku a ona ji jen jinak tráví. Toť vše.“ Promne si oči. Předtím byla nalíčená, ale teď, když si umyla obličej, si všimnu, že její nos pokrývají světlé pihy. Obočí a řasy má téměř průhledné a rty světlounce růžové.

Je nádherná.

Z horního patra se ozve tlumené zakvílení. Oba vzhlédneme ke stropu. Beth se usměje. „Nezní moc spokojeně,“ řekne. „Možná je čas na další krmení, když tolik pláče.“

Zasténám a pomyslím na hlášení o chybách, které na mě nahoře čeká. Začíná mi to přerůstat přes hlavu. Není možné, abych ty chyby do zítřka opravil, jestli strávím celou noc strachováním se o Cami.

„Poslyš,“ řeknu, i když se kvůli tomu cítím hrozně. „Jakou máš noční sazbu? Pokud se mnou půjdeš nahoru a v noci se o ni postaráš, ztrojnásobím ji. Nemáme pokoj pro hosty, ale naše pohovka je fakt pohodlná. Já jen…“ povzdechnu si. „Dneska opravdu potřebuju pracovat.“

Sladce se na mě usměje. „To nic. Pomůžu vám. Nemusíte mi platit.“

„Samozřejmě že ti zaplatíme –“

Zakroutí hlavou. „Poznám, že je toho na vás moc, a jsem vaše sousedka. Nevadí mi vám pomoct. A myslím, že by se mi docela líbilo se u vás občas zastavit.“ Vezme do ruky telefon a obuje si pantofle. Mají na sobě malá králičí ouška a jsou strašně roztomilé. „Třeba až vyjde další série Love Islandu, mohla bych se na ni přijít podívat na vaší obrovské širokoúhlé televizi nebo tak něco.“

„Beth, když nám pomůžeš s miminem, můžeš se u nás dívat na telku, kdykoli budeš chtít.“

Zajiskří jí oči. „Víš, že to dávají šestkrát týdně, že? Dva měsíce v kuse?“

„To je mi fakt jedno,“ odpovím upřímně.

Nepatrně se na mě usměje a zamkne za sebou dveře. „Jdu hned za tebou.“

Když dorazíme k nám, Beth rychle ohřeje lahev a začne Cami krmit. Jakmile holčička dostane do pusy dudlík, ztichne, spokojeně začne pít a velkýma hnědýma očima se začne rozhlížet po pokoji. Najednou vypadá naprosto zdravě a já si připadám jako úplný idiot. Nechám Beth, která na ni něco tiše žvatlá, o samotě a zajdu do prádelny pro čisté povlečení.

7

Beth

Cami hltavě dopije a začne se tvářit spokojeně a ochable jako všechna miminka, která se právě nasytila. Usadím ji zpátky do nosítka a houpám ji, dokud se jí nezavřou víčka. Je mi jí tak líto. Je směšné, že v tom nosítku musela strávit celý den a teď v něm musí i spát. Není divu, že je mrzutá.

I když autosedačka je pro ni nejspíš ten nejmenší problém.

Dívám se, jak sebou Cami ve spánku šije a svírají se jí pěstičky. Zabolí mě u srdce.

Opustila ji máma. Po šesti měsících se rozhodla, že už toho má dost. Co bylo poslední kapkou, která ji přiměla vzdát se vlastního dítěte? Nejen vzdát – nechat ji venku na mrazu.

Otřesu se a najednou si uvědomím, jaká je ve velkém obýváku zima. Když mě Jack vytrhl ze spánku v teplé posteli, nenapadlo mě na sebe hodit mikinu s kapucí nebo župan. Jsem tu jen v tenkém tílku a pyžamových kalhotách.

Pak mě napadne něco hrozného. Sklopím pohled dolů.

Sakra.

Nemám na sobě podprsenku. Přes bílou, tenkou látku jsou jasně vidět moje bradavky. Právě jsem pod rozsvícenými světly následovala Jacka do bytu. Rozhoří se mi tvář. Rozhlédnu se kolem sebe po dece nebo něčem podobném, ale někdo tu musel uklidit, protože na rozdíl od chvíle, kdy jsem odtud odcházela, je teď byt naprosto čistý.

Na konci chodby se otevřou dveře. Objeví se v nich Jack s několika polštáři a složeným povlečením v náruči. Založím si ruce na prsou.

„Moc toho není,“ omluví se, nakloní se přes pohovku a začne cpát polštáře do povlaků.

„To nic. Já se vyspím kdekoli.“

„I tak… cítím se hrozně, že jsem tě sem vytáhl.“ Začne polštáře naklepávat. „Zvlášť když Cami vlastně nic není.“

Zakroutím hlavou. „Bát se o malé mimino je úplně normální. Máš o ni strach jen proto, že ti na ní záleží. Byla bych mnohem naštvanější, kdyby ses choval, jako by na ní nesešlo.“

Souhlasně zamručí a přikryje pohovku měkce vypadající dekou. „Tak.“ Narovná se a prohlédne si svoje dílo. „Lepší už to asi nebude.“

„Je to perfektní. Díky.“ Zaváhám. „Poslyš, nemáte tu nějaký svetr nebo něco, co bych si mohla půjčit?“ Ukážu na svoje tílko. „Ehm, zapomněla jsem si něco vzít.“

Několikrát omráčeně zamrká, ale pak přikývne. „Jo. Jasně! Určitě, pojď se mnou.“

Naposled se na Cami rychle podívám. Klidně spí, takže vstanu a následuju Jacka na chodbu.

Jeho byt je mnohem větší než můj. Chodbu lemují čtyři dveře: každý z kluků má nejspíš svoji ložnici i s koupelnou. Jack zamíří ke dveřím na druhém konci chodby a podrží je otevřené, abych mohla vstoupit.

Jeho pokoj je mnohem neuspořádanější než zbytek bytu. Všude jsou poházené věci. Stěny má pokryté plakáty. Na černé peřině leží zmuchlané oblečení. Na stole stojí tři různé počítače: obyčejný laptop, elegantní počítač s obrovskou obrazovkou a robustní bílý monitor, který vypadá, jako by ho vyrobili v osmdesátkách.

Rozpačitě si promne zátylek. „Omlouvám se za ten čurbes. Posledních pár dní jsem pačoval. Věci jako úklid a praní padly v seznamu priorit na nižší příčky.“

„Pačoval?“ Rozhlédnu se kolem sebe. I přes nepořádek to tu má pěkné a útulné. Na strop instaloval tyrkysové diody, které dodávají místnosti zajímavou atmosféru.

Přikývne, zamíří ke komodě a vysune šuplík. „Pracuju jako vývojář. Momentálně jsme ve fázi testování, takže musím vypsat všechny chyby a závady ve hře. Připadá mi, že se objevují zničehonic. Datum uvedení na trh se blíží, takže –“ pokrčí rameny a prohrábne šuplík „– toho mám nad hlavu.“

„Jestli je Cami tvoje, budeš toho mít ještě mnohem víc.“

Nevidím mu do tváře, ale slyším, jak mu zněžněl hlas, jako by se usmíval. „Jo, asi máš pravdu. To ale patří k těm příjemným problémům.“

Nad stolem je ke stěně přibitá řada polic napěchovaných něčím jako knihy. Když k nim ale dojdu blíž, uvědomím si, že jde o kartonové krabice, ve kterých se prodávaly staré počítačové hry na disketách. Má jich tu stovky.

„Páni,“ prohlédnu si jeho sbírku. „To je úžasné. Hraješ je na tomhle?“ Ukážu na jeho starý počítač a on přikývne.

„Patřil mému tátovi. Chtěl ho vyhodit, ale já ho rozebral a vylepšil. Teď můžu hrát všechny jeho staré hry.“

Ježíši. Tušila jsem, že Jack rozhodně není hloupý, ale zjevně je ještě chytřejší, než jsem čekala. Prohlédnu si krabice. Některé z nich jsou z obyčejného kartonu s názvy načmáranými fixem. Možná jde o hry, které sám naprogramoval? „Rubínový žalář?“ přečtu nahlas.

Otočí se, aby viděl, na co se dívám. Kousne se do rtu. „To je hra na bázi Dungeons and Dragons, kterou jsem vymyslel na univerzitě. Ale je fakt hloupá.“

„O tom pochybuju. Dungeons and Dragons jsem hrála, když jsem byla ještě…“

Zavřu pusu.

Ježíši. Málem jsem řekla v děcáku. „Doma,“ opravím se.

Nestydím se za to, že jsem vyrostla v pečovatelském systému. Nerada o tom ale mluvím s cizími lidmi. Lítost není dobrý základ pro navazování nových přátelství.

„Tumáš.“ Jack se napřímí a podá mi mikinu s kapucí. Je bílá a čistá, s vybledlým univerzitním logem na přední straně. „Koho jsi hrála?“

Usměju se. „Dračího barda. Vymýšlela jsem si písničky o všech našich dobrodružstvích a doprovázela je opravdu krásnými melodiemi na plastovou flétničku.“

Píchne se palcem do hrudi. „Já byl půlčík a tulák. Nikdo mě neviděl přicházet, dokud jsem mu nevrazil nůž do zad.“

„Působivé.“ Zavrtám se do mikiny. Je teplá, neuvěřitelně měkká a voní jako sladké mýdlo. Bojuju s nutkáním přivonět si k ní jako totální magor.

„Pozval bych tě, abys hrála s mojí skupinou,“ pokračuje Jack, „ale už měsíce jsem na to neměl čas. Všechno je teď fakt hektické.“

„To nic,“ řeknu, vystrčím hlavu z mikiny a upravím si rozcuchané vlasy. „Stejně si nejsem jistá, jestli jsi na moje dovednosti na flétně připravený. Mohly by tě naprosto ohromit.“

Jack dlouho nic neříká. Zírá na mě a prohlíží si moji mikinu. „Sluší ti,“ vyhrkne najednou. „Moje oblečení.“ Nechápavě na něj zamrkám a on se ošije. „Promiň. To znělo divně. Už jsem skoro dva dny v kuse vzhůru.“ Zakroutí hlavou. „Moc děkuju, že nám pomáháš, Beth. Ani nevíš, jak moc si toho vážíme.“

„Nemusíš mi děkovat. Už jsem ti to říkala. Očekávám kompenzaci v podobě televize.“ Nervózně přešlápnu. „Jsem, ehm, vlastně fakt ráda, že ses u mě zastavil. Už jsem tě tu viděla, ale nikdy jsem neměla důvod si s tebou promluvit.“

„Já taky,“ řekne tiše.

Nevím, kdo z nás se pohne blíž, ale najednou je přímo přede mnou – tak blízko, až se v jeho modrých očích jako drobné tyrkysové hvězdičky odrážejí LED diody. Divoce se mi rozbuší srdce a zježí se mi všechny chlupy na těle. Shlédne na moje rty a polkne, takže mu poskočí ohryzek.

Z obýváku se ozve nějaký zvuk. Ustoupím od něj a přeruším naše vzájemné napětí.

„Dobře. Ty běž vyřešit chyby ve hře a já se postarám o vaše dítě.“

„Děkuju,“ zopakuje. Usměju se a rychle zamířím zpátky do obýváku.

Cami pořád klidně spí v nosítku. Otřu jí z tváře sliny a vylezu si na pohovku.

„My už se o tebe postaráme,“ zašeptám jí a zachumlám se pod čisté povlečení. „Slibuju. Zítra zjistíme, kdo je tvůj táta.“

Nevím proč, ale doufám, že je to Jack.

8

Beth

O několik hodin později mě vzbudí dětský pláč. Chvilku si nemůžu vzpomenout, kde vůbec jsem. Tupě zírám na neposkvrněný bílý strop a draze vypadající stínítka. Je mi naprosto jasné, že jsem neusnula doma.

Ozve se další dětské zakvílení a najednou se mi to vybaví. Posadím se a zamžourám po potemnělém obývacím pokoji. V nosítku leží Cami. Má úplně rudý obličej a šije sebou.

Jakmile vypije asi půlku lahve, uslyším kroky a všimnu si, že do pokoje vchází Sebastian.

„Cože?“