Mike Downey

ISTRIJSKÉ ZLATO

Mike Downey

ISTRIJSKÉ ZLATO

Ikar

Přeložil Václav Procházka

ISTRIA GOLD

Copyright © Mike Downey, 2022

Translation © Václav Procházka, 2025

ISBN 978-80-249-5706-7

Pro Marijanu

Kapitola I.

Návrat marnotratného syna

Londýn/Istrie: 23. prosince 2019

Míjel nekonečnou řadu tabulí informujících o službách zákazníkům a typicky džentlmenským britským způsobem se snažil najít výhodné místo v zástupu, který se poklidně valil chodbou metra z King’s Cross na St. Pancras. Pokud byste byli ochotni nechat se unášet proudem, připadalo by vám to jako surfovat na vlně. Ale pokud jste se měli někam dostat, pak nebylo nic snazšího než se nechat ožebračit v některé uličce uprostřed víru lidského přílivu, který se posledních sto padesát let zdál být pro svět v podzemí něčím zcela přirozeným. Vypadal jako někdo, kdo vlastně nemá kam jít. Ale vzezření může klamat. Onoho lezavého londýnského zimního rána, jehož půvab se mu jevil čím dál zřejmější s tím, jak se postupně nořil do útrob hlavního města, ho čekala velmi neobvyklá schůzka. V Londýně měla už více než půl druhého století veřejná doprava tradici nepokrytého útoku na smysly. Tenhle pocit v něm ještě zesílil po nedávné, přísně tajné misi na britském venkově, vedené v podzemí proti anarchisticko-environmentalistické skupině Odpor proti globalizaci. Poslušnému policajtovi Marcu Mihajličovi nebyl tenhle útok na smysly pouze nepříjemný; probudil v něm nezvyklou zášť, takže úměrně s tím spustil svou tradiční vlajku tolerance ke všem lidem přinejmenším na půl žerdi.

Když sjel po eskalátorech a ocitl se přímo uprostřed klapotu a skřípotu stanice Hammersmith & City, začal v duchu probírat události posledních dvou týdnů, což mu náladu rozhodně nezlepšilo. Odvíjely se mu před očima jako filmová montáž – především útok, který podnikl se svými kolegy, demonstrujícími za práva zvířat, na zařízení pro pokusy na zvířatech v Oxfordu. To, jak bolestně jim tehdy došlo, že policie pro oblast Thames Valley musela dostat avízo. Následovala razie na obvyklé podezřelé, výslech všech na policejní stanici St. Aldates, soud, kauce a v neděli ráno propuštění. A pak ještě něco horšího, vlastně nejhoršího, k čemu mohlo dojít. Pocit ostudného očekávání, že až se dostane zpátky do „tábora“, zchátralého squatu ve staré elektrárně v Osney, bude odhalen jako ten, kdo všechny po třech letech zradil. A když už to zdánlivě nemohlo být horší, ukázalo se, že osobou, která jej odhalila jako špiona v utajení, ta osoba, která našla jeho cestovní pas – pravý pas s pravým jménem, datem narození a stavem –, byla Janey. Žena, jíž řekl, že ji miluje. Žena, kterou miloval. Stále ještě miloval. Žena, jež odnosila jeho dítě a přišla o ně. Žena, kterou očividně podvedl, která ho nechala svobodně odejít a teprve pak informovala zbytek obyvatel squatu.

Teď byl tady, na cestě na Paddington Green Police Station, kde si měl vyslechnout finální rozsudek týkající se jeho osudu jako tajného agenta, jenž pracoval pro Národní zpravodajskou jednotku veřejného pořádku. A nevypadalo to dobře. Díval se na svůj odraz v zrcadle za prázdným sedadlem naproti. Upíral pohled stále hlouběji do vlastních očí přes prázdný vagon.

Nebylo na něm nic pravého. Dokonce nebyl ani pravý Brit. Přesto zde, v samotném srdci Británie po brexitu, hájil britské hodnoty ve jménu ušlechtilého britského národa. Nic nemilovali víc než zvířata a jejich práva. Občas víc než lidi a jejich práva, pomyslel si. Znovu se na sebe podíval.

„Kdo vlastně jsi, Marco Mihajliči? Projeví se skutečný Marco Mihajlič?“ ozval se přiškrcený, mírně podrážděný hlas uvnitř jeho tragicky dredaté hlavy.

Když Marco a jeho srbská matka Maja opustili po otcově smrti v občanské válce mezi Srby a Chorvaty v roce 1995 bývalou Jugoslávii, konkrétně Istrii ležící dnes v Chorvatsku, nastaly potíže. Došlo na vzájemné obviňování a konflikty a vzplály staré rodinné spory. Maja byla zahořklá a zlobila se na tchána Nina, protože ho vinila ze smrti svého manžela, jeho syna Iva. Kdyby chtěl, mohl díky svým kontaktům v armádě dostat Iva z fronty. Jednou v noci vzala matka Marca a opustili Istrii. Po několika ponižujících a nedůstojných letech pod kuratelou ministerstva vnitra Spojeného království se jí konečně podařilo uplatnit nárok na status uprchlíka, všechno smazat a začít nový společný život. Byla to cesta z šílenství a starých sporů. Odvěký příběh mnoha uprchlíků nebo migrantů, odhodlaných začít znovu, nemyslet na etnickou nenávist a jít dál. Tehdy jich bylo na cestách po světě i Evropě mnohem méně. Maja a Marco se chopili šance společně, daleko od nesnází sužujících jejich chorvatskou vlast. Rodina, kterou opustila, ji a jejího manžela zradila. Do života, práce a přežití ve své nové zemi se vrhla s vášnivým zaujetím. Často po celý den uklízela v kancelářích na Square Mile, aby chlapci zajistila slušný život a vzdělání. Diplomu z bělehradské univerzity využívala jen tehdy, když synovi dávala rady. Rady, kterým nepřestal naslouchat.

Tohle byl první den od její smrti před třemi lety, kdy byl Marco rád, že nežije. A zároveň první den, kdy si připustil, že to možná bylo jeho rozhodnutí přejít do ilegality, co vedlo přímo k její smrti. Útěk. Anonymita. Popření minulosti. Snaha vyhnout se pocitu viny. Skryl se před světem na více způsobů.

Nebyl to zrovna pádný důvod k radosti, ale bylo to něco, čeho se dalo držet, protože tenhle den už sotva mohl skončit hůř.

Podíval se na svůj odraz v okně. Okamžitě mu v mysli vytanuly další důvody k radosti. Už se zbaví těch piercingů v nose a obočí. Kdyby byl k sobě upřímný, připustil by, že začal vypadat jako hippie verze Frankensteinova monstra. Konečně si ostříhá ty na bělochovi tak směšné rastafariánské dredy, které si nechal narůst, aby zapadl mezi ostatní bojovníky proti globalizaci.

Z toho zvláštního transu ho probralo, když se vlak trhnutím na okamžik probudil k životu, jen aby po padesáti metrech supění po kolejích znovu zastavil. Na lince Hammersmith & City běžná situace. Stará známá červená. Bylo to právě během tohoto vytržení z úvah, kdy si všiml, že jediný další cestující ve vagonu má telefon přepnutý na reproduktor a zpívá nějaký nesmyslný text od jakéhosi současného rappera. Předpokládal, že jde jen o běžný omyl se sluchátky. Chvíli si toho nevšímal. Pak pochopil, že mladík má vážně v úmyslu se o svou hudbu podělit. Marco dlaněmi naznačil smířlivé gesto „klídek, kámo“, které však bylo okázale ignorováno.

„Hele, brácho, s reproduktorem opatrně! Já jsem v pohodě, ale na Edgware Road přistoupí další lidi,“ zalhal nepříliš přesvědčivě Marco.

Dotyčný mladík byl běloch – rozzlobeně vyhlížející starší teenager, oblečený (jaká ironie!) jako černý rapper. Došel k Marcovi a sedl si proti němu. Zvýšil hlasitost a směrem k Marcovi vyslal pár šťavnatých nadávek. Na posledních sto metrů od Edgware Road vyrazil rachotící vlak na lince Hammersmith & City do akce jako na povel. V té chvíli se Marco zvedl ze sedadla. Do hlasitých nadávek do sráčů se mísily útržky hlášení s příznačnou spisovnou výslovností samohlásek: „Příští stanice Edgware Road. Přípoj na městskou linku Earl’s Court. Pozor v prostoru mezi vlakem a nástupištěm!“

Marco mladíka narazil na madlo a v několika příštích vteřinách svého spolucestujícího připoutal k zábradlí bočního sedadla u dveří vozu. Kluk absolutně netušil, co ho udeřilo. Sotva ten malý hajzlík zvedl hlavu, uviděl, jak se dveře v pravou chvíli pomalu zavírají, Marco stojí na nástupišti a se zvednutými palci mu naznačuje, že jeho telefon hodí do tohohle konkrétního koše. Když se vlak znovu rozjel, Marco džentlmensky zamával a na rozloučenou přidal vlídný úsměv. Loučení nebylo jeho silnou stránkou, nicméně v poslední době se jeho život zdál být v tomto ohledu jednou dlouhou litanií.

*****

Schůzka na Paddington Green Police Station proběhla přesně tak, jak se dalo čekat. K žádnému překvapení nedošlo. Marco byl vždycky tak trochu outsider – ne kvůli svému jugoslávskému původu, nýbrž proto, že si dokonce ani jako naturalizovaný Brit nikdy nezvykl na anglickou třídní hierarchii –, a to nejen v civilu, ale i u policie a v podzemním antiglobalistickém hnutí. Po zakončení vysokoškolských studií se domníval, že pokud nastoupí k policii, konečně se dokáže zařadit, přizpůsobit, stát se jedním z mnoha a žít klidně a anonymně mimo jakékoli klanové hranice. S takovou hloubkou britského pojetí výlučnosti, s jakou se tu setkal, nepočítal. Když vše nešlo podle plánu, a po další ráně osudu, kdy mu před třemi roky matka zemřela na agresivní rakovinu plic, došel k názoru, že do vyšších vrstev společnosti by se mohl začlenit, jedině pokud by podstoupil riziko ztráty identity, přidal se k podzemnímu hnutí a tím infiltroval domnělého domácího nepřítele, kterému čelil britský stát. Konkrétně šlo o účast v hnutí zaměřeném na boj proti nelegálním sportům, fašismu a pokusům na zvířatech. A tak se ponořil ještě hlouběji do podzemí a vzdálil se svému původnímu cíli být co nejbritštější, zapadnout a stát se v podstatě neviditelným. V Londýně neměl žádnou rodinu, nedržela ho tu žádná pouta, navíc byl samotář, takže neměl co ztratit.

Poprvé si to uvědomil, když začal cítit, že podzemní organizace, do kterých se začlenil, jsou pro něj víc domovem – a přátelštějším prostředím – než policie. Když nabyl dojmu, že v cíle a úkoly „objímačů stromů“ sám věří, podporoval je v jejich snaze uskutečnit změnu a vytvořit udržitelnější svět. Přenesl se do vzpomínek na dětství, kdy se s dědou Ninem a jeho psy procházel istrijskými lesy plnými lanýžů. To byl skutečně panenský svět se starobylými tradicemi, za který stálo za to bojovat. A pak tu byla Janey. Ta Janey, jež mu otevřela své srdce, duši a mysl, a poprvé v životě mu poskytla opravdový domov a bezpečný přístav. Ale ve skutečném životě tomu tak nebylo. Byl to domov, jehož základy byly postaveny na klamu, nejistém jako pohyblivý písek. Rozhodující okamžik nastal, když před kinem Everyman Cinema v Hamsteadu uviděl plakát k dokumentárnímu filmu o afroamerické spisovatelce a feministce Alici Walkerové. Byl na něm citát: „Aktivismus je nájem, který platím za život na této planetě.“ Marca hluboce zasáhl. Během těch tří let, kdy sloužil královně a zemi jako tajný agent, se vetřel do řady protestních skupin včetně bojovníků proti rasismu a anarchistů. Jeho každodenní práce často přesáhla rámec striktně pasivního špiona. Stal se typickým aktivistou, nicméně zůstal otevřený požadavkům jak policie, tak aktivistů. Jeho role v organizování a pomoci financování protestů znamenala, že se změnil v agenta provokatéra. K věčnému zatracení by byl odsouzen tak jako tak – kdyby to udělal, i kdyby to neudělal.

Zkrátka a dobře, policie se ho chystala odepsat jako obětního beránka kvůli neúspěšné infiltraci, odhaleného samotnými oběťmi, jak zjistil škodolibý tisk. Proto potřebovala někoho, na koho by to všechno hodila. Konečný výsledek byl, že ani k jednomu z předchozích životů pro něj nebylo návratu. Celou záležitost ještě zhoršila opakovaná nařčení, že byl agentem provokatérem, i jeho dvouletý poměr s Janey, jejíž těhotenství a potrat se teď staly věcí veřejnou. Navíc bulvární tisk, vždy dychtivý najít červivé jablko a očernit policisty, konečně našel někoho, kdo byl nejen zmetek, bastard, sexuální podvodník a fízl, ale i špinavý zelenáč mezi hipíky. A ke všemu ještě mizerný, obyčejný, vyčerpaný cizinec, což bylo za stávající protiimigrační nálady tím nejhorším zločinem. Ačkoli nepatřil k těm, kdo by se danou situací obšírně zabývali, a byl v podstatě praktik, teď své možnosti zvážit musel. Potloukat se po Spojeném království pod cizí identitou, váhavě poskytnutou policií, a nakonec být pronásledován muži v maskách Guye Fawkese¹, tentokrát bez policejní ochrany, nebo se pokusit o něco jiného? Podstoupit po vzoru svého hrdiny Ronalda Biggse² zákrok na pařížské plastické chirurgii a s novým jménem a taškou plnou peněz uprchnout přes Austrálii do Jižní Ameriky? Jediné, co tomu bránilo, byl fakt, že neměl peníze.

Podobně jako jeho otec, matka a předkové napříč Balkánem, i on dobře věděl, že ať už situace vypadá sebelíp, obvykle se stane něco moc špatného, a že ti, kdo pocházejí z balkánské diaspory, musejí bez ohledu na vyznání nebo národnost nutně mít nějakou únikovou cestu. Právě tohle mu matka neustále vtloukala do hlavy. Tahle myšlenka pronikla hluboko do její DNA, jejího zděděného národního vědomí. I kdybyste si mysleli, že nepotřebujete plán úniku, nepochybně by bylo nejlepší nějaký mít. Jak historie, tak meteorologie jejich bývalé země měly neblahý zvyk dovolovat větru měnit směr. Necítil potřebu nového života. Proč by měl mít nový život s novou identitou a novým působištěm? Měl jeden – velmi starý, ke kterému by se měl vrátit. Ten původní. Poté co oba předstírané pokazil, by měl začít s tím, který v roce 1995 opustil.

*****

Nevěděl určitě, proč zvolili právě Paddington Green, nicméně se domníval, že pokud provede něco špatného daleko od základny své jednotky dole u řeky, jeho hanbě to dodá na anonymitě a pověst jednotky zůstane nedotčena. Proč máchat kolegům před nosem skutečností, že jistý policista v utajení, jeden z nich, je právě vržen pod kola autobusu, aniž by jej kdokoli chránil před pomstou bývalých společníků z řad ekologických aktivistů, fanatickým tiskem, který nepřestává otravovat jeho a kohokoli, koho by dokázali přimět k tomu, aby připustil, že ho zná? Znovu. Tento den už podruhé. Byl rád, že u toho není jeho matka a nevidí, co se děje. Pak pocítil další záchvěv optimismu; chytal se každého projevu shovívavosti, jenž se z toho, co pro něj rozhodně nebylo nejlepším dnem jeho života, dal ještě zachránit. Protože téměř deset a půl roku věrně sloužil policii, a z toho téměř třetinu v první linii v utajení, dal poněkud přehnaně velkorysý vrchní komisař Cassidy, který řídil poradu o jeho „předčasném odchodu do výslužby“, jasně najevo, že v souvislosti s tímto incidentem nebude žádný příslušník policie čelit obvinění. Závažné zneužití úřední moci však bylo stejně dobrým důvodem pro „předčasný odchod do výslužby“ jako kterýkoli jiný.

Velitel ho požádal, aby odevzdal průkaz totožnosti a pouta. Když sáhl do tašky, Marco si uvědomil, že dokáže splnit jen jednu z těchto povinností, a usmál se.

„To není k smíchu, Mihajliči,“ vyštěkl ředitel, čímž dal vrchnímu komisaři najevo svou důležitost.

„Nemohu ovšem zaručit, že nedojde až na nějakou občanskou žalobu,“ dodal Cassidy, „protože, jak jistě víte, s Janey Foulkesovou jste po sobě zanechali pěkný nepořádek. To je něco, s čím vám nemůžeme pomoct. Jste si toho vědom, že ano? Právě tím jste nejvíc pochybil. Překročil jste mez, Marco.“

Což tedy skutečně udělal.

Cassidy se opřel o psací stůl. „Nelíbí se mi to o nic víc než vám, ale musíme dodržovat obvyklý postup. Nemuselo to tak dopadnout, hochu,“ prohlásil blahosklonně.

„Co nemuselo?“ opáčil Marco. Začínal ztrácet nervy. „Nemuselo to tak dopadnout, hochu,“ napodobil svého nadřízeného.

V místnosti zavládlo ticho. Marco ho po chvíli přerušil.

„Vy fakt nemáte ani ponětí, co? Nemáte, sakra, ani tušení, co děláme,“ pokračoval již brzy bývalý policista Mihajlič. „Tlačili jste na mě, abych co nejrychleji a nejhlouběji pronikl mezi antiglobalisty. Zoufale jste potřebovali výsledky, protože jste chtěli udržet bulvár v patřičnejch mezích, a když se to podělá, tak ,ups, s tím my nemáme nic společnýho‘!“

„Takhle to nebylo, Marco, a vy to víte!“ řekl Cassidy.

„A tady jsem já – čestnej policajt, co ho obě strany považují za zrádce. Podívejte, pane vrchní komisaři, vy jste tam nebyl a vy nevíte absolutně nic.“

„To stačí, Mihajliči,“ přerušil ho Cassidy ve snaze udržet si kontrolu nad situací.

„Chcete opravdu vědět, čím jste mi tak nadzved mandle? Nebyly to ani kopance, ani rány, co jsem schytával od těch vašich mlátiček z Territorial Support Group³, to zkrátka patřilo k mému krytí, ale to, že jste neměl sebemenší tušení, jak dobrej jsem byl polda. A pořád jsem.“

„Budu se opakovat, Marco,“ začal Cassidy, „ale za tohle si můžete sám. Spal jste s nepřítelem. Šukal jste s nepřítelem. To je neodpustitelné.“

Chvíli tíživého ticha přerušil Marco.

„Můžu se vás na něco zeptat, pane?“

„Jen do toho.“

„Byl jste někdy zamilovanej?“

Opět ticho.

Ve skutečnosti to byl nátlak jeho nadřízených, co Marca přimělo pronikat hlouběji, zůstat déle a navázat vztahy, kvůli nimž už byla jeho pozice neudržitelná. Čím víc času trávil s antiglobalisty, tím víc s nimi sympatizoval. O oprávněnosti sabotáží pokusů na zvířatech měl stejně jasno jako o boji proti podhodnocené práci v nevyhovujících podmínkách na celém světě či o odhalování úlohy drogových kartelů a jejich globálních monopolů. Postupně začal vnímat internacionalismus a ekologický socialismus jako způsob, jak čelit imperialismu, nacionalismu, materialismu a militarismu. Jako něco, co dává smysl.

Čím jasněji si to uvědomoval, tím víc ho to táhlo k Janey. Ve skutečnosti se aktivisté hnutí odporu v oxfordském squatu stali jeho přáteli, jeho rodinou. Janey opravdu miloval a chtěl s ní mít dítě. Byli spolu tři roky. Ke svým parťákům z „bandy“ měl blíž než ke komukoli u policie. Měli ho rádi. Ona ho milovala. Teď bylo pravděpodobné, že bude muset prokázat loajalitu své „rodině“, hnutí odporu tím, že ho bude vláčet po soudech. Lačný bulvár by si na tom smlsnul a on věděl, že si všechny ty rány plně zaslouží.

„Mihajlici. Podepište tyhle papíry,“ promluvil Cassidy, aby ho vytrhl ze zamyšlení. „A tím jsme spolu skončili.“

Marco se podíval vrchnímu komisaři Cassidymu přímo do očí. „Jmenuju se Mihajlič,“ opáčil chladně s důrazem na správnou výslovnost. „Pane,“ dodal po chvíli odměřeně.

„Hajzlové,“ pomyslel si, když tiše a nenápadně sešel po schodech z policejní stanice Paddington Green a vykročil vstříc zbytku svého života.

Zatímco čekal, až bude moci přejít věčně rušnou Harrow Road, uvědomil si, že konečně učinil správné rozhodnutí. Rozhodnutí s ohledem na rodinu. V Londýně zůstat nemohl. Denně by ho tu cupovali na kusy, dokud by celý ten debakl neskončil.

Neměl na výběr. Jediné, co mohl udělat, bylo sbalit se a nastoupit do letadla. Domů na Istrii. V poslední době byl stále sentimentálnější. Ne ve vztahu k Istrii, ale k jistým slovům. Jedním z nich bylo slovo „domov“. Když si na něj vzpomněl, začaly ho pálit oči. Přešel silnici.

„Taxi!“ zavolal, jakmile dorazil ke křižovatce na Edgware Road. Zrychlil krok, povzbuzen vědomím, že už brzy opustí Anglii. Doufal, že nadobro. A že se vrátí do náruče své svérázné a skutečné rodiny na Jadranu!

Taxík zastavil u semaforu.

„Tredegar Square, E3, prosím.“

„Naskočte si,“ houkl vesele taxikář. Marco nastoupil a přibouchl dveře. Řidič okamžitě spustil: „Nejste náhodou ten polda, co ho sbalili za to, že se vyspal s tou hipísačkou? Dobrá práce, kámo, byla docela…“

Než taxikář stačil svou londýnskou angličtinou dokončit větu, Marco vyskočil protějšími dveřmi z auta a dal se do běhu po Edgware Road směrem k lince metra Central Line u Mramorového oblouku⁴, kapuci na hlavě, šátek na svém místě. Tu samou chybu už rozhodně neudělá!

*****

Sotva sjel po eskalátoru do Mile End Station, na turniketu se rozezněl alarm reagující na jeho nefunkční Oyster kartu. Pochopil, že jen co byl propuštěn, se zablokováním karty rozhodně neztráceli čas. Stihli to do hodiny. Zatímco takový volající důchodce v nesnázích si musel kolikrát počkat i tři hodiny. Takže když chtěla, dokázala být policie velmi rychlá. Postavil se do fronty u pokladny na doplatky, zaplatil a vyšel ze stanice. Jak platil sám za sebe, najednou se cítil svobodnější. Namířil si to přímo proti semaforu u Mile End Road a odtud do bezpečného útočiště, jímž bylo Tredegar Square. Už nebyl polda, tak mohl kašlat na pravidla.

Tredegar Square bylo patrně jedním z nejudržovanějších georgiánských náměstí v celém Londýně. Jednou z výhod práce v utajení byla spousta placených přesčasů a žádné životní náklady. Proto si mohl dovolit bydlet v malém suterénním bytě v Conservation Area. Ovšem poslední tři roky ho spíš přesvědčily, že to je „úžasné místo, kde se nedá žít“.

Sotva zabočil na náměstí ze Zachary Mews, měl jasno. Stáli tam v celé své slávě. Bylo jich asi třicet, všichni buď v anonymních maskách Guye Fawkese, nebo coby anarchisté s tvářemi pod motoristickými helmami. Marco vnímal ironii toho, že svůj poslední den coby policista bude obléhán, pranýřován a vyháněn ze země stejnými lidmi, mezi které se mu podařilo proniknout. Bylo nevyhnutelné, že jednou zjistí, kde bydlí. Ale problémem nebyli oni. Přes celé průčelí domu, kde bydlel, kdosi naškrábal dvě stopy vysokými tiskacími písmeny: VYPASENÁ SUPER-KRYSA!!

Bylo ironií, že to nenapsali na jeho část domu. On totiž bydlel v zahradním bytě. A oni pomalovali Terryho byt nahoře. Snad to pokryje pojistka.

Pak začal někdo cosi odříkávat. Zpočátku tedy spíš mumlat. Hlas postupně sílil, až nakonec v celém sousedství znělo mrazivým večerem donekonečna heslo: „Vypasená super-krysa! Vypasená super-krysa! Vypasená super-krysa!“ Velká škoda, pomyslel si Marco, že se nestihl seznámit se všemi svými pověstně zdrženlivými britskými sousedy. Na druhou stranu ti, se kterými se mu seznámit nepodařilo – a pár jich bylo –, by teď aspoň věděli, kdo opravdu je.

Otočil se o sto osmdesát stupňů a zamířil zpátky na Mile End Road do svého oblíbeného místního podniku Fialový mravenečník. Snad tam ještě bude někdo, kdo mu nalije. Naštěstí ho nikdo z papeženeckých „Spiklenců střelného prachu“⁵ nezahlédl přicházet na náměstí. Na několik hodin se mohl schovat ve Fialovém mravenečníku, případně přes zeď u Coburn Road vyskočit do svého bytu.

Někdy může být pár hodin strávených v oblíbeném podniku tím nejlepším lékem proti všemu, čím dokáže nepřízeň osudu člověka zavalit – zejména pokud čelí agresivní skupině aktivistů v maskách shlukujících se před jeho bytem. Zatímco společnost Time Warner⁶ přímo před ním získávala promo pro svůj merch, procházel Marco koktejlový lístek Fialového mravenečníka. Blížila se zavíračka. V marné naději, že se spiklenci vrátí tam, odkud přišli, Marco vyklopýtal z podniku a zamířil zpátky k náměstí. Nenápadně a nerušeně vešel do svého domu.

Posadil se v prázdném bytě. V bytě, který mu byl sice v posledních třech letech domovem jen občas přes víkend, nicméně zůstal útočištěm, poskytujícím mu úkryt před bouří. Místem záchrany před vyznavači ortodoxních názorů, kteří se rvali o jeho duši. Místem, kde se – ať v dobrém, či zlém, ať s dobrým, či špatným svědomím – vždycky usmířil sám se sebou. A právě tomu věnoval celý zbytek večera i nyní – usmíření se sebou samým o poslední noci, kterou měl strávit ve svém útočišti, své svatyni, svém bezpečném přístavu v bouři. Otevřel si webové stránky letecké společnosti Ryanair a zarezervoval si první let následujícího dne do Terstu. Vzhledem k tomu, že byla poslední noc před Štědrým dnem, měl štěstí, že vůbec sehnal letenku. Za obyčejné sedadlo v prostřední řadě ochotně zaplatil částku odpovídající ceně letenek u společnosti British Airways. Koneckonců žebráci nemají na výběr.

Měl ještě dost energie, aby si sbalil věci a objednal taxík na sedmou ráno. To bude stačit, aby na letišti Stansted koupil pár vánočních dárků a připravil se na cestu zbytkem života. Se svou rodinou. Doma. Znovu to na něj dopadlo. Výzva. Tentokrát dal průchod citům. Začaly ho pálit oči. Plakal pro sebe, svou matku, své mrtvě narozené dítě, Janey, pro své druhé já… a pro otce. Na pořadí nezáleželo. Nebyl zvyklý plakat. Pláč ho zároveň rozdíral i posiloval. Alespoň prozatím.

Konečně skončil s balením. Potřeboval zabalit ještě dvě věci. Když čas začal pomalu, ale jistě mazat stopy po minulosti, tyto dvě věci ho spojovaly s rodinou a udržovaly vzpomínky naživu. První byla fotografie z rodinného archivu zachycující okamžik společného štěstí – byli na ní jeho matka, otec, děda, babička a on v plenkách, hovící si před celou skupinkou v proutěném košíku. V levém dolním rohu byla ručně připsaná poznámka „Alba, 1989“.

Pokud byste se podívali pozorněji, viděli byste, že děda Nino zvedá se svým šibalským úsměvem Marcovu vyšívanou přikrývku, aby odhalil vzácný poklad – černé lanýže. Istrijské lanýže, ukryté v tradiční proutěné kolébce.

Raný obrazový důkaz vedlejšího podnikání jeho staré jugoslávské komunistické rodiny a jeho podíl na úspěchu jejich podnikatelských plánů realizovaných v Titově socialistickém ráji: pašování lanýžů.

Umbrie⁷ byla producentem nejlepších lanýžů na světě. Piemont⁸ byl ovšem slavnější, a proto se za tamní lanýže platilo víc. A tak začal už v osmi měsících Marco s životem potulného zločince a spolupachatele v zakázaném obchodu s lanýži v bývalé Jugoslávii. Poté co přešli přes hranice do Itálie s jeho plenkami, jež místo dětských hovínek obsahovaly melanosporum, aestivum a macrosporum – a nesmíme zapomenout ani na úžasné a vzácné magnatum pico⁹ –, takto jejich nukleární rodina na hraničním přechodu oklamala čenichající psy. A tak zde díky zakázaným houbám a Ninově nelegálně získané hotovosti, napěchované – stejně jako lanýže – do bílých froté plenek, našla bezpečné útočiště. S tím si všichni žili dobře, mohli studovat a využívat půjček na bydlení. Sám Nino mohl po životě plném klamání a politikaření konečně uvažovat o tom, že si už brzy otevře vysněnou restauraci, kde se budou podávat lanýžové speciality. Snil o ní od chvíle, kdy byla tato malá zločinecká skupina zachycena na tom nejlepším černobílém filmu, který vyráběla východoněmecká firma Orwo.

Druhou věcí, kterou musel vzít v úvahu, bylo jeho dědictví. Odkázal mu ho otec, poté co zmizel v devadesátých letech v občanské válce. Opustit dítě bylo neobvyklé, ale ne nepochopitelné vzhledem k tomu, že otec byl vzdělaný archeolog. Pro případ, že by se z války nevrátil, mu zanechal část pažního chrániče, tzv. manicy, z předloketního pancíře gladiátora murmilla. Tehdy bylo Marcovi deset. Nyní zvedl vzácný předmět ke světlu. Studoval zvláštní magické znaky, vyražené do kovu na zadní straně. Manica podněcovala jeho představivost desetiletého chlapce a připomínala mu dobu, kdy ho otec brával do Vespasianova¹⁰ amfiteátru v Pule a vyprávěl mu příběhy o hrách, gladiátorech, zvířatech a odvážných psech, kteří se utkávali po boku bojovníků v písčité aréně prosáklé krví. Byl to jeho otec, kdo ho jako první poučil, odkud pochází slovo aréna. V latině bylo – a ve španělštině dosud je – výrazem pro písek. Písek, nasáklý krví, vnitřnostmi a násilím účastníků her, písek, který bylo možno okamžitě vymést a nahradit novým, jako kdyby se nic nestalo. Marco věděl, že manica je jeho nejcennější majetek, a proto bral pancíř všude s sebou.

Z rámečku vyňal fotografii, pečlivě ji sroloval, opatrně zasunul do papírové roličky od kuchyňských utěrek a uložil vedle dva tisíce let starého pažního chrániče. Obojí pak strčil do příručního zavazadla připraveného na ranní cestu.

Položil hlavu na polštář a čekal, až přijde spánek. Na další etapu svého života byl připraven. Ať už se stane cokoli, určitě to bude lepší než to peklo, které prožil během několika posledních měsíců.

*****

Netřeba dodávat, že ke své Léthé¹¹, té velké řece bezstarostnosti, nedospěl podle plánu. Žádný ze starých triků nefungoval. Obvykle jakmile zavřel oči, neměl sebemenší problém okamžitě usnout. V reálném životě byl ve spaní mistrem, který by mohl reprezentovat Jugoslávii – pokud by ještě existovala –, Spojené království i statečné, byť o mnoho menší Chorvatsko. Tahle noc, jeho poslední v Anglii, však byla jiná. Doufal, že to není začátek nové etapy. Mohlo jít o tíživý pocit viny, že zradil všechny, kdo pro něj něco znamenali? Toužil po snech o vykoupení, a jak se do nich snažil ponořit, házel sebou a převaloval se. Nic nefungovalo. Jeho neúnavný mozek mu promítal nedávné události jako film o čtyřiadvaceti snímcích za vteřinu a spánek, po kterém toužil víc než po čemkoli jiném, se mu vyhýbal. Zkusil všechno – jeden z postupů, který ho naučil ještě jako teenagera jeho trenér vzpírání, vždycky fungoval. Napnul všechny svaly na tak dlouho, jak jen dokázal vydržet. Nic. Následovala běžná policejní tréninková metoda: uvolnit obličej a ramena, dýchat zhluboka a znovu a znovu si opakovat „přestaň myslet“, „přestaň myslet“, „přestaň myslet“. A pak rada z policejní příručky, jak si ve službě zdřímnout, podobná té, kterou dávali k probuzení policistů – „čím méně přemýšlíš, tím lépe“.

Nepamatoval si, jestli to byl Erwin Rommel, zvaný Pouštní liška, nebo mistr Sun, taoistický filozof a stratég, kdo radil nikdy se nepouštět do bitvy, kterou nemůžete vyhrát. Ale vlastně na tom nezáleželo. Držel se jejich rad, ale nakonec to vzdal. Když se zvedl z postele a zamířil do koupelny, zabručel si pro sebe:

„Moudrej je ten, kdo ví, kdy bojovat. A moudřejší ten, kdo ví, kdy držet hubu.“

Na policejní univerzitě v Hendonu měli dílo mistra Suna jako povinnou četbu. Znal všechny pasáže. Jeho oblíbenou byla vlastní parafráze: Nevyhraješ válku jen tím, že si přečteš Umění válčit. Musíš také dát dohromady armádu, bojovat a tak podobně.

Alkohol přestával působit. Marco se dvakrát podíval na svůj odraz v zrcadle a uvědomil si to, co si člověk obvykle uvědomí uprostřed klidné noci, kdy je sám, obklopen jen tichem prázdného domu. Konečně pochopil, že jeho podvědomí mu říká, co dělat. Nechat si ostříhat vlasy. Ne. Víc než to. Potřeboval naprostou změnu. Estetickou operaci obličeje. Estetickou operaci celého těla. Osobně se domníval, že jen mluvení se přeceňuje, takže proč ne. O půl hodiny později už byly ty příšerné dredy pryč. Septum¹² ho bolel. Byl celý od krve, když se konečně té nerez oceli zbavil. Tři pecky z obočí hodil do výlevky, zbavit se toho v nose však bylo složitější. Kůže v místě kolem něj byla zanícená. Vyčistil ji, jak nejlépe dovedl, omyl teplou vodou a oholil se. Byl to osvobozující pocit. Oholil se tak důkladně a hladce, že se cítil jako znovuzrozený.

Jeho nový zevnějšek bylo možné popsat jako „normální“, umocněný obyčejným sakem od obleku. Normální jako podle šablony.

Když se posadil do svého oblíbeného křesla před svůj poslední šálek čaje Yorkshire na Tredegar Square, představil si svítání, jaké příští ráno uvidí na Istrii – a rázem byl plný inspirace.

„Domů,“ pomyslel si a přivřel oči jako ve vzpomínkách. Udělal dobře.

Vracel se zpátky ke kořenům. Domů. K Ninovi a Faidě, dědovi a babičce, které se jeho matka Maja usilovně snažila vytěsnit ze synova života. Letní dovolené s prarodiči a bratranci ho udržovaly v úzkém kontaktu s rodinou a jazykem, takže teď, když nadešel čas na nový život, se návrat k tomu starému jevil stejně dobrým rozhodnutím jako kterékoli jiné.

Popadl zavazadla a zamířil ke dveřím. Zastavil se, jen aby sebral obálku s ručně psanou adresou, která ležela na rohoži pod schránkou na dopisy. Instinktivně vytušil, co obsahuje. Vložil ji do postranní kapsy saka a vykročil do nového rána.

*****

Nino Mihajlič se procházel v lesích na lanýže pod vesnicí Vrh. Neexistovalo nic, co by měl radši, než být venku hned po rozednění se svými milovanými psy, užívat si vlhko, které jako by nemělo vliv na jeho staré devadesátileté kosti; a miloval ten známý zvuk svých krásných zvířat, jak se, vedená svým čichem, pohybují lesem.

Po konci partyzánské války za osvobození se Nino stal váženou veřejnou osobností, známým bývalým bojovníkem v Buzetu, který po válce sloužil v Titově administrativě na ministerstvu zahraničních věcí. Po „odchodu do důchodu“ – jak to sám nazýval – se stal ředitelem cestovního ruchu v Istrijské župě. To mu umožnilo věnovat se svým koníčkům pravidelněji, zejména obchodování s lanýži. Za komunismu se to neobešlo bez určitých rizik, ale v celém řetězci bylo dost lidí a dost peněz, aby se mohlo přivřít oko. Byla to diskrétní záliba, které se po válce věnoval jako vedlejší činnosti. Skrytá záliba v procházkách se psy v lesích mezi Motovunem a Buzetem mu přinášela dostatek lanýžů, které mohl prodávat na černém trhu v Terstu a Albě, a zajistil tak své rodině drobné přivýdělky, které byly za raného socialismu těžko dostupné. To byla radost Jugoslávie. Ukrytá mezi Východem a Západem, kapitalismem a komunismem. Lanýže bylo možné najít také v Maďarsku, Rumunsku, Albánii a Bulharsku. Stejné druhy, jaké rostly v Itálii a Francii. Ale hranice byly otevřeny pouze pro Jugoslávce. To byla Ninova výhoda. Malý automobil Zastava; přívětivé tváře na pasové kontrole a celnici. Díky tomu si mohl dopřát byt ve městě, nějakou půdu kolem rodinného domu v Draguči, solidní zdravotní péči a vzdělání v Záhřebu pro svého syna Iva – Marcova otce, archeologa –, který již zemřel. Samozřejmě neškodilo, že jako revoluční hrdina bývalý voják působil na ministerstvu zahraničních věcí, což ho činilo ideálním kandidátem na funkci komisaře pro cestovní ruch v Istrii. Obě tyto práce byly ve staré zemi velmi výhodné. A podobně jako v poválečném Chorvatsku, i tehdy byl dobrý a loajální služebník státu dobře odměněn.

Ticho přerušil jeho telefon.

„Haló! Haló!“ zvolal Nino Mihajlič do mobilu, jehož zvonění se rozeznělo mezi stromy a vyrušilo ho tak při ranní procházce lanýžovým lesem pod Vrhem. „Kdo volá?“

„Dědo Nino? To jsem já, Marco! Dědo, jo, to jsem já.“

„Marco, chlapče! Synku! Kdes byl? Už je to nejmíň tři měsíce. Víš, kolik mi je? Devadesát podělanejch let! Víš, jak starej možná budu, jestli mě na tak dlouho opustíš příště?“

„Ne, dědo, nevím,“ procházel Marco trpělivě jejich starým rituálem.

„Možná budu mrtvej. V mým věku nikdy nevíš. Pomyslel jsi na to někdy, Marco?“

„Ale, dědo, ty nás všechny přežiješ. Povídej, jak se máš. Jsi v pořádku? Jak se daří Faidě?“ zasmál se Marco do telefonu.

„Ta nás všechny přežije, a bude mít mnohem víc manželů než jen mě. Počkej a uvidíš.“

„Nino, je jí třiadevadesát. Žárlivý myšlenky si nesmíš připouštět. Sežerou tě zaživa, a než se naděješ, zjistíš, že jsi zůstal sám jen s těma svejma smradlavejma lanýžema. Smutnej starej dědek…“

Nino se zasmál: „Jo. Možná máš pravdu.“ A vzápětí křikl: „Betty, vrať se, ty blbý psisko! K noze!“

„Dědo, jsem na letišti. Jedu domů.“

Ticho. To je u Nina neobvyklé, pomyslel si Marco.

„Jenže my jsme tvůj pokoj pronajali,“ zašeptal nepříliš přesvědčivě Nino.

Delší ticho.

„Hahaha! Zase jsem tě dostal, hochu. To starýmu chlapovi stačí.“ Se smíchem se rozkašlal přerývaným chrchláním starých kuřáků, které se utišilo jen tehdy, když vytahoval z krabičky novou cigaretu a zapaloval si ji. „To je báječný, hochu! Domů na Vánoce! Co by mohlo bejt lepšího? Je tu Zvonko s dětma. A Emina. Bude to jako za starejch časů, když ještě žil tvůj táta. Pospěš si – dneska večer máme hostinu. A badnjak¹³. Pokud ti bílý lanýže, který plánuju na večeři, nezapálej lejtka po Emině, tak pak už nevím co. Zavolám Faidě, aby připravila pokoj. Sbohem, hochu. Slunce moje. Sbohem.“

Marco zavěsil a usmál se čilé škodolibosti tohoto starce, jenž dokonce ani ve svém požehnaném věku nevykazoval sebemenší náznak otupělého myšlení či ztráty smyslu pro humor.

Na letišti Stansted se zařadil do obvykle nekonečné fronty na bezpečnostní kontrolu, plné plačících dětí a rodičů obtěžkaných zavazadly a doprovázené zvláštní jednotkou drsných členů bezpečnostní služby z Essexu s jejich důslednou snahou být podrobně informovaní o prohledávání osob. Jsou tací, kdo říkají, že Stansted není letiště – jen maximálně zabezpečené, druhořadé nákupní středisko s mizernou reprodukovanou hudbou a několika letadly. Pokud mohl Donald Trump otevřeně mluvit o „podělaných zemích“, pak nikdo nemohl mít nic proti Marcovi, který měl seznam „podělaných světových letišť“. Na první pohled mohl Stansted působit jako klenot na hranicích Hertfordshiru a Essexu. Nabízela se však volná parafráze Tolstého: „Všechna normální letiště jsou si podobná, ale každé podělané letiště je podělané po svém.“ Marco Stansted natolik nenáviděl, že to bylo jeho druhé, třetí i čtvrté nejpodělanější letiště na planetě. Pátým bylo letiště Džuba v jižním Súdánu, které navštívil před pár lety coby volební poradce Evropské unie a které tvořil stan vedle jediné ranveje. Ve své úzkoprsosti nebyl daleko od pravdy – letiště Stansted bylo minulého roku (a ne poprvé) vyhlášeno jedním z nejhorších na světě – v celkovém žebříčku dokonce druhým nejhorším. Ještě příšernějším bylo už jen Kuwait International, nicméně na tomto ostudném seznamu na samém dně uvízla hned tři letiště Spojeného království.

Letiště Stansted představovalo nekonečný zdroj hudebního nevkusu, nevhodnosti a zvukové ohavnosti, které byly – pokud šlo o Marca – stejně velkým nebezpečím pro planetu jako těžba lithia. Sám s hudbou vyrostl. Jeho životem byla ta klasická, a právě díky ní poznal svou první lásku Eminu, když se před lety seznámili na Mezinárodní letní hudební škole pro mladé v Grožnjanu. A dnes večer ji znovu uvidí. Patrně nezazní žádné fanfáry, jejich setkání proběhne spíš na rozhraní kakofonie a disharmonie, jako kdyby se setkal hudební skladatel Pierre Boulez s matematikem Arthurem Schoenbergem, přesto se na to těšil.

Proběhl letištní budovou, vybral vánoční dárky pro všechny doma – a ještě pár do zásoby pro případ, že by na někoho zapomněl. Pak se loudavým krokem vydal k bráně, sebejistý díky tomu, že mu jeho letenka umožňuje přednostní nástup a usazení na jeho sedadle v prostřední řadě. Uvažoval o tom, že pokud měl Stansted vyvolat u lidského pokolení averzi a stát se předmětem sadistické touhy působit mu potíže, byl navržen správně. Rozhodl se, že až dorazí na Istrii, zjistí, kdo byl jeho architektem, a zahájí neodkladnou vendetu.

*****

Odletěl včas v 11.00 a o hodinu později měl být na Istrii. Usoudil, že poledne na Štědrý den je dostatečně přijatelný čas k zahájení zábavy. Ne že by měl co oslavovat. Jen se potřeboval napít. Dopis, který sebral cestou z domova a jenž ho pálil v kapse u saka, bez anestetika číst nehodlal. V rámci horečných nákupů se mu ještě před odletem podařilo proklouznout do duty-free obchodů a pořídit slušnou láhev Domaine la Sarabande Misterioso 2015, „lehkého a nádherně karmínově červeného vína z Languedocu s kořeněnou ostružinovou a jemně malinovou vůní“. Dlouze upil z papírového kelímku, který sebral v londýnské restauraci rychlého občerstvení Prêt A Manger, a připravil se na nejhorší.

Tím byl dopis od Janey.

Na obálce hned rozeznal chvějící se rukou psané dívčí kudrlinky. Nikdo nechápal hloubku zrady, ke které došlo, lépe než Marco. Ale stále to nestačilo k tomu, aby poznal, co udělala s Janey. Pro ni taková zrada v podstatě znamenala, že už nikdy nedokáže důvěřovat jakékoli lidské bytosti. Dal si další kalíšek misteriosa, zapnul svůj skutečný i metaforický bezpečnostní pás a pustil se do něčeho, co mělo být ostrým niterným bojem. Otevřel obálku a vytáhl linkovaný list papíru formátu A4.

Drahý Matte,

vlastně nevím, jak ti mám říkat, protože poslední tři roky jsem byla ve vztahu s úplně jiným člověkem.

Po celou tu dobu jsi byl středem mého světa, znamenal jsi pro mě všechno – a přitom jsi vlastně vůbec neexistoval.

Asi tohle lidé myslí, když říkají, že život je iluze.

Je zvláštní, že tě nedokážu přestat milovat. Ale vím, že musím. Vzhledem k tomu, cos mi udělal, už nikdy nebudu moct věřit vlastnímu úsudku.

Dokážeš si vůbec představit, jaké to je?

Znám tě jako Matta, a pokud jsi tatáž osoba jako Marco – ať už je tvé skutečné jméno jakékoli –, vím, že nic, co napíšu, tě nezraní tolik jako to, co jsi udělal sám sobě. A věř mi, že bolest bych ti způsobila opravdu ráda.

Matte, s tím, co se stalo v noci u tebe, nemám nic společného. Je to něco, co začali oni. Budou tě pronásledovat, dokud nebudou mít pocit, že dosáhli svého a zničili ti život, jak nejlépe dovedli.

Přestanu tě milovat. Jen nevím kdy.

Už mě nikdy nekontaktuj.

Tam, kde nic nebylo, nic být nemůže.

Janey

Oči se mu zalily tichými slzami. Žádný zvuk. Žádná sebelítost. Jen pocit ztráty. Nad vším převládlo naléhavé vědomí prázdnoty. Prázdnoty vyplněné pláčem.

Kolem se mihla letuška Ryanairu v modré uniformě.

„Další z Mile Cry Clubu¹⁴,“ zavtipkovala – dost nahlas, aby ji slyšel – a pokračovala ke kuchyňce.

Za dvě minuty se vrátila s papírovými kapesníky.

„Tady máte, drahoušku,“ pošeptala mu tiše do ucha. „Zhluboka se nadechněte, dejte si další sklenici vína a zkuste přestat, než přistaneme. Bude to za půl hodiny. Jestli chcete, půjčím vám něco ze svého make-upu.“

Marco na ni pohlédl a usmál se. Zadržel slzy a chvíli přemýšlel. Kouzlo okamžiku umocňovala skutečnost, že za čtvrt století letů se společností Ryanair, které absolvoval ať už jako chlapec, nebo jako muž, byl tohle první opravdový projev lidské laskavosti, kterou mu prokázal někdo, kdo pro tuto společnost pracoval. Téměř ho to znovu rozplakalo. Často ale dokázal obrátit nepřízeň osudu v žert, vidět ji z té lepší stránky a vzchopit se. Takže si dal další sklenku červeného.

*****

„ANGLICKEJ ZKURVYSYNU!“

To byla první slova, která Marco uslyšel v odbavovací hale uprostřed hlučícího davu cestujících, poté co prošel celnicí a vkročil do areálu letiště Friuli Venezia Giulia.

„Kdes byl, ty zatracenej anglicko-srbskej zkurvysynu?“

Vzápětí ho zdvihl do výšky vousatý chlap, statný jako medvěd, otočil se s ním jako při rokenrolu, pak ho znovu postavil na zem, třikrát jej políbil na tvář a s doslova medvědí silou sevřel v náručí.

„Třikrát za Srby!“ zaburácel Zvonko, Marcův nejlepší kamarád z dětství, sotva mu vtiskl do tváře tři další hlasité, mlaskavé polibky. Byl jako jeho bratr, pečovatel i opatrovník. Jeho jediný přítel. A když chtěl (což bylo často), dokázal mu jít pořádně – i když celkem roztomile – na nervy. Rodiče ho chtěli pojmenovat Željko, vytoužené dítě, ale už po prvních osmačtyřiceti hodinách byl tak hlučný a velký, že mu jméno změnili na Zvonimir nebo Zvonko – zvučné jako zvon.

„Rád tě vidím, brácho,“ řekl Marco, jakmile popadl dech.

Asi to bude rušné ráno.

„Jak jsi věděl, že přijedu?“

„Od starýho pána. Volal mi. Zrovna jsem byl v Motovunu a vyspával v jednom kaštelu. Jak bych mohl odolat a nepřijet vyzvednout svýho malýho bráchu z letiště?“ Znovu ho zvedl a zatočil se s ním. Kolem se shromáždila skupinka lidí.

Marco ustoupil, aby na Zvonka pořádně viděl – třídílný oblek, prošedivělé vousy, dva metry výšky, široký, rozzářený úsměv.

„Nech mě, ať si tě prohlídnu,“ řekl Zvonko a přeměřil si ho zběžným pohledem.

„Nech mě, ať si prohlídnu já tebe,“ opáčil Marco a přeměřil si od hlavy k patě jeho. „Zvonko, je něco, co mi chceš říct? Chystáš se ze mě udělat strejdu? Snad to nebudou dvojčata?“

Zvonko se po něm ohnal, ale Marco hbitě ukročil. Zvonko se narovnal a vystrčil své nezanedbatelné břicho. Podíval se na Marca, ukázal před sebe, zavlnil se v bocích – na odiv jak přítomným, tak Marcovi – a prohlásil: „Hele, to není pivní břicho, ale palivová nádrž mýho stroje na milování!“

„Jasně,“ dodal Marco. „Je čas odtud vypadnout. Kde parkuješ?“

„Venku. Jdeme. Vzal jsem ti tašku. Je čas dát si něco k pití v Grožnjanu, oběd v Motovunu a pak večeři doma. Je čas dohonit, co jsme zameškali. Je toho spousta, co si máme říct. A ne všecko bude příjemný.“

*****

Silniční ukazatele. Značkovače jeho existence. Marco znal tuhle silnici jako své boty. Cestoval tudy mnohem častěji, než si kdokoli dokáže představit. Válka, mír, komunismus, kapitalismus, modré džíny, káva, zakázané knihy, noviny v cizích jazycích a především lanýže. Stále více lanýžů. Ninův způsob života. Teď je zpátky a všechno to bude mít znovu z první ruky – v novém Chorvatsku, opatřeném visačkou Evropské unie. Už žádné hranice, žádný černý trh, žádné pašování. Drobné krádeže, kterým místní holdovali, měla vystřídat korupce mimořádného rozsahu, jaký tento rodící se stát dosud nepoznal a jaký dosud neměl obdoby. A pravděpodobně bude i víc lanýžů. Alespoň tak uvažoval, čím víc se blížili k zemi, kterou tento kulinářský „černý diamant“ proslavil. Možná že jeho dědovi by po dobrodružných letech na obou stranách hranic připadal život v tomto novém společenském řádu nudný.

Když Zvonko sjel svým zbrusu novým mercedesem po dálnici nad Terstem ke dvěma věžím nemocnice Cattinara, otevřel se jim pohled na Terst spisovatelů Jamese Joyce, Fulvia Tomizzy a Itala Sveva – zčásti průmyslovou pustinu a zčásti historickou památku a někdejší nejvýznamnější strategickou část rakousko-uherské monarchie. Spolu s Fiume¹⁵ na opačné straně Istrie byl životně důležitou cestou do světa, jedinou jižní spojnicí s mořem a klíčovým místem pro přežití Habsburků. Dnes připomínal spíš dlouhou řadu ropných skládek, prodchnutou vůní pražených zrn z továrny na kávu Illy dole v zátoce. Ta směs byla omamná.

„Řekni mi, malej brácho, jak dlouho máš v plánu zůstat tentokrát?“

„To záleží na tobě, velkej brácho. Na tom, jak dlouho dokážeš odolat pokušení lézt mi na nervy.“

„Hehe,“ usmál se Zvonko. „Mluvíš o lezení na nervy? Jak se to stalo, že teď vypadáš jako můj bankovní poradce? Tvoje fotky, co jsme viděli v dokladech, váženej ,pane super čmuchale‘, se dost lišej od těch, co jsme viděli v Sun a Daily Express. Samej piercing, švihácký dredy – fakt skvělej styl. Zdejší holky budou zklamaný.“

„Jen mi dopřej trochu času. Mám na mysli ty holky,“ řekl Marco.

„Je to špatný, co?“

„Jo. Dalo by se to tak říct.“

Zvonko se ho pokusil povzbudit. „To ale neznamená, že nevypadáš jako blbec.“

„Myslím, že jsem živoucí důkaz, že zázraky se dějí – dokonce i já jsem se změnil.“

Oba se tomu zasmáli.

„Byla to práce. Byla to maska. Něco jako – já nevím – hraní divadla. Pamatuješ, jak jsme hráli ve škole? Tohle bylo to samý. Akorát ty kulky byly pravý. To všechno je teď ale za mnou. Přijel jsem, abych tomu uniknul. Doufal jsem, že mě kamarádi podpořej. Ale jestli to tak nevidíš, můžu vystoupit a nasednout do autobusu. Nežádal jsem tě, abys mě vyzvedával.“

„Hej, hej, vydrž! Nesoudím. Nech to plavat, chlape. Jsem tvůj kámoš. Vím, že ti jdu na nervy, ale to můžeš klidně i ty mně. Nevadí mi, že mi lezeš do zelí!“ řekl Zvonko, mrkl na něj a vzal ho za ruku. „Je dobrý vědět, že v tom nejsem sám. Nedokážu si představit, co máš za sebou – a hlavně ta holka. A ještě se to dostalo do britskýho tisku! Měl bys vědět, že se o tom psalo i tady. Zdejší noviny prostě milujou, když se ve světě něco stane a figuruje v tom Chorvat. Znáš to. Slavnej Chorvat. Možná o tobě napíšou i v Gloria Magazine. Jako o Ninovi. Pořád si myslím, že seš správnej chlap, ale měl by sis promluvit s Faidou a Ninem. A Eminou.“

Usmáli se na sebe a pokračovali v cestě. Sevření rukou uvolnili teprve tehdy, když mercedes zpomalil, aby projeli hraničním přechodem v Dragonji, a oni museli vytáhnout pasy.

Pokračovali pohraničím směrem na Buje. Marco vnímal zvuky a vůně své bývalé vlasti všemi smysly. Poprvé po mnoha měsících se začínal uvolňovat. Právě se konečně uklidnil a uvolnil, když vtom Zvonko hlasitě proklel své auto, zatáhl za brzdu a strhl vůz doleva k odbočce na kopec z Buje do Grožnjanu.

„Něco jsem zapomněl.“

„Díky za varování předem,“ opáčil Marco.

„Zabočit.“

Před nimi se objevil velký ukazatel Grožnjan/Grisignana.

„Myslel jsem, že bysme si mohli dát něco k pití v Ladonji. Kvůli starejm časům.“

V Marcově světě figurovala různá místa, která ve svém metaforickém zápisníku vzpomínek z dětství označoval za „významná“. Žádné nebylo významnější než Grožnjan. Nevelké město umělců a malířů, opuštěné během druhé světové války i po ní. V padesátých letech pak byly zdejší nemovitosti přidělovány umělcům z celé Jugoslávie. A nejen to – v šedesátých letech tu byla založena mezinárodní hudební škola Jeunesses Musicales Internationales. Právě tady se roku 1999 Marco se Zvonkem rozhodli zapsat na letní kurzy. Víc než láskou k hudbě (i když ta přirozeně hrála velkou roli) byl jejich záměr motivován láskou k dívkám. Marco se tu setkal s Eminou, citově založenou bosenskou klavíristkou s mandlovýma očima, s níž po dobu letních studií v Grožnjanu chodil. Zvonko tu potkal Mariu, Olgu, Jennifer, Sáru, Sun Min a mnoho dalších mezinárodních krásek, a veškeré podrobnosti o těchto přátelských vztazích dával ochotně k lepšímu dokonce ještě po dvaceti letech. S Marcem a Eminou to bylo jinak. Ona hrála na klavír, on zpíval. Tvořili krásný pár a jeho rodina ji milovala. Především Faida, Marcova babička, jíž připomínala dívenku, kterou sama bývala před sedmdesáti lety v bosenské Tuzle a která ze skříně, kam se schovala, viděla, jak jí Němci chladnokrevně zabíjejí matku, otce, bratra a sestru.

Tyhle dny byly dávno pryč. A Grožnjan, město umělců, bylo v roce 2019 zcela jiným místem než v roce 1999.

*****

„Kašlem na Ladonju,“ prohlásil Marco. „Nikoho už tam neznáme a mimo sezonu není otevřená. Pojď za mnou.“

Prošli klikatými středověkými ulicemi města, které už za benátských dob žilo svým kouzelným životem. Dóžata dodávala osadníkům odvahu opouštět Benátky a stěhovat se na Istrii, kde jim byla přidělována volná půda a na dvacet let byli zproštěni daňových i pracovních povinností. Dokonce i uprostřed zimy bylo toto osobité město plné umělců. Obchody se šperky a stánky řemeslníků poskytovaly pravidelný celoroční příjem umělcům, kupcům, ale také několika barům a restauracím. Proto tu přežilo tolik toulavých koček, které spolu s katolickým kostelem, jehož zvony vyzváněly každou hodinu, připomínaly všem, kdo v novém Chorvatsku skutečně vládne.

„Chápeš, co tím myslím?“ poznamenal Zvonko a nasadil autoritativní výraz. „Když soudruh Tito dával zdarma domy umělcům, nerozdával jen domy, ale vracel městu jeho ducha. Je nepředstavitelný, že by někdo z těch pravičáckejch blbců, co to tu teď říděj, měl nějakou vizi – nanejvejš jsou prozíraví a snažej se nakrást co nejvíc, než bude tahle země úplně na mizině. Možná už může bejt Chorvatsko v klidu, protože všecko, co mělo nějakou cenu, podvodníci dávno rozkradli.“

„Kdo by v týhle podělaný zemi chtěl bejt politikem, když tu už nezbylo nic, co by se dalo ukrást?“ zeptal se Marco.

„Lidi s ideálama?“ opáčil Zvonko.

„Oukej. S tím začínat nebudeme,“ pokračoval Marco. Vešel do kavárny na jižní straně vesnice. Před nimi se otevřel pohled na Motovun a okolní obce v benátském stylu lemující úbočí kopců, olivové hájky a vinice, mihotající v bledém zimním světle. „Je to konverzační slepá ulička. Jo, ti co jsou vpravo a říděj to tu, jsou nejnižší formou politickýho odpadu. To víme. A jak jen můžu, obdivuju Josipa Broze a jeho velkorysou podporu umělců. V první řadě ale nesmíš zapomenout, proč byly ty domy prázdný.“

Zvonko se na Marca široce usmál na znamení, že je ochoten připustit mírnou porážku. Když přišla servírka, aby si vyslechla objednávku, ještě na úsměvu trochu přidal.

„Dvakrát medenicu¹⁶, due café espresso a dvě sklenice vody pro dva starý pány, půvabná mladá dámo,“ řekl a zvýšil napětí úsměvu ještě o několik voltů. Pak na servírku teatrálně mrkl a dodal: „Myslím, že rovnou přineste dvě další medenice, protože jsme žízniví bejvalí žáci Jeunesses Musicales.“

Servírka odešla pro nápoje.

„Ty si vážně nemůžeš pomoct, že ne? Je to jako reflex. Jako Pavlovův reflex. Plodná ženská pod čtyřicet rovná se chlap, co se chová jako pes se dvěma ocasama,“ řekl Marco.

„Nejsem si jistej, že zrovna ty bys mi teď měl dělat kázání, jak zacházet se ženskejma.“

„To máš pravdu. Jak se vede Marině a dětem?“

„Jako obvykle. Brousí nenávist na brusu u svýho velmi drahýho advokáta a připravuje se na to, že mi půjde po krku a úplně mě oškube.“

„To je divný. Podle mýho by si vybrala rezavej nůž a varlata. Nebo nějakej tupější nástroj jako obušek nebo baseballku.“

„Už mě přinutila přiznat porážku. Je veřejně známo, že na to nemám koule.“

„Oukej. A co děti?“

„Děti? Docela v pohodě. Jeden víkend ve čtyřech a jeden večer uprostřed tejdne. Užíváme si. Právě experimentujeme s exotickou kuchyní. Minulej tejden jsme dělali kořeněný smažený kuře s rejží a nudlema a chlebový placky. I za to mě Marina nenávidí.“

Usmáli se. Servírka přinesla drink a uklidněný Zvonko jí poděkoval. Bez mrknutí, zato s ještě širším úsměvem a očním kontaktem.

„Na život, kámo. Ve všech jeho podobách.“

„Na život! A na rodinu!“ dodal Marco.

„A na domov. Domov, sladkej domov,“ zasnil se Zvonko a mávl k zeleným istrijským pahorkům kolem.

Nějaký čas se kochali úžasným panoramatickým pohledem na jih a na Jadran. Rozlehlé zelené moře pod nimi a jasná, azurově modrá zimní obloha nad nimi jim napověděly, že jsou skutečně doma. Marnotratný syn se konečně vrátil.

„Je tu něco, co ti musím říct o Ninovi,“ připomněl Zvonko. „Nemyslím, že jde o něco vážnýho. Ale v poslední době se nechová normálně. Dokonce i Faida mě poprosila, abych na něj dohlídnul. Ne že by zapomínal nebo měl obvyklý stařecký chvíle. Je to něco podivnějšího. Pořád někam mizí, a na dlouho. Nikdo neví, kde je. A když se vrátí, mlčí. To se mu vůbec nepodobá. Všecko je v pořádku, ujišťuje všechny v konobě¹⁷ Faida – ale podle Nina je sezona lanýžů mizerná a výnosy chabý. Jenže tohle nám ani Adriano v Montoně ani Dino v Buzetu neřekli. Myslím, že na něj musíme dávat pozor.“

„Možná jen stárne,“ usoudil Marco. „Vždyť víš, že je mu už devadesát. I tak je neuvěřitelný, jak je pořád čilej.“

„Pokud jde o hlavu,“ dodal Zvonko s obdivem i nádechem závisti. „Pokud jde o hlavu, je mu pětatřicet.“

„Má v sobě pořád partyzánskýho ducha, zrovna jako Faida,“ poznamenal Marco.

Po válce světové přišla válka za nezávislost. Pro Nina to byl nový začátek. Nové Chorvatsko, nové peníze. Jeho podnikání s lanýži vzkvétalo, takže se stal jedním z hlavních hráčů v oblasti. V sedmdesáti jako by začal nový život. Byl to na slovo vzatý obchodník, známý tím, že hraje fér, ale také dokáže tvrdě vyjednávat a nesnáší neschopnost a hloupost. V rámci nové ekonomiky se musel naučit reagovat na nové trendy v podnikání, které se v nově uspořádaném katolickém Chorvatsku projevovaly na všech úrovních. Jeho restaurace, fungující už pět let, se stala tím nejlepším, co přispělo ke gastronomickému rozkvětu istrijské kuchyně. Do podnikání s lanýži však vstoupily nové síly a Marco si dobře uvědomoval, že pro takové jako Nino to znamená, že se buď přizpůsobí, nebo padnou.

Možná nebylo špatné se vrátit domů právě teď.

„Hele, tlouštíku,“ řekl Marco a obrátil do sebe další medenicu. Nechal na stole hromádku bankovek a popadl Zvonkovy klíče od auta. „Budu řídit.“

Vyrazili na cestu. Marco zamířil k silnici na Ponte Porton, nahoru přes klikatá, svěže zelená údolí střední Istrie, obklopená úbočími pohoří Učka, držícího stráž v pozadí, a Julských Alp, jejichž jiskřivě bílé svahy vrývaly své siluety do jasné, temně modré zimní oblohy. Komu by se to nelíbilo? Marco byl zpátky ve svém živlu. Projížděl tudy se sebedůvěrou někoho, kdo tyhle silnice i úbočí důvěrně zná. Byly jeho součástí. Byly jako on. Klidné i drsné, mírné i náročné.

Zajel se Zvonkovým svižným malým mercedesem k levé zatáčce ve směru ke krasovým pahorkům nad Buzetem. Zvonko se právě probouzel z medenicové siesty.

„Možná bys mi mohl říct, kam jedeme a proč už dávno nejsem v bezpečí v motovunské hospodě Luna a nedávám si nějakej životabudič a skvělou předvánoční svačinku – třeba fuži con tartufi.“

„Protože, drahej příteli,“ opáčil Marco, „pokračujeme v malým dobrodružství. Jsme skoro na místě. Vlastně už jsme tady, myslím.“

Auto zastavilo „v zemi nikoho“ na prázdné, větry ošlehané silnici nad Buzetem neboli Pinguente, jak je město známé v Itálii. Na Istrii se proslavilo jako město lanýžů. Když vystoupili z auta, Marco vedl Zvonka k poli, které vypadalo obyčejně – při pozornějším pohledu však byly vidět různě hluboké krasové vápencové jeskyně. Podle některých speleologů sahaly do hloubky sto a více metrů.

„Tak, pane Istrie. Pane ,O Istrii vím všecko‘,“ začal Marco. „Tady začínáš – za deset bodů. Čím je Buzet slavnej? Kromě lanýžů, paraglidingu, parasailingu a likéru biska? Je mi líto. Čas běží. Pět, čtyři, tři, dva, jedna… Bzzzzz!“ napodobil Marco ústy zvuk bzučáku.

„Pokračuj, vysvětli mi to.“

„Je to foibe, kamaráde, foibe¹⁸,“ opáčil Marco. „Jedno z našich temnejch malejch tajemství. Táta mě sem občas brával. Netušil jsem proč. Zdálo se, že to bude jen další místo na sledování paraglidingu. Pro něj ale mělo zvláštní význam. Po čase, když jsem začal trochu číst, jsem zjistil proč. Byl archeolog, a tak jsem očekával, že to s tím má něco společnýho. Ale člověk nemusel bejt archeolog, aby zjistil, kdy a co se tu událo.“

„Jen pokračuj. Uvidíme, jak zchladíš moje nadšení z něčeho, co vypadalo na dokonalej a bezvadnej den.“

„To nemám v úmyslu. Ale přemýšlel jsi někdy nad Grožnjanem? O těch uměleckých koloniích, které vznikly za Tita? Co se stalo s těmi lidmi? Kam někteří z nich zmizeli? Na foiby se víceméně zapomnělo. Bůh ví, kolik obětí tehdy naházeli do těch šachet. Myslím, že dost. Otec mě sem pravidelně brával. Říkaj tomu tady Bertarelliho propast. Podle tehdejších svědků tudy pod dozorem partyzánů prošla spousta lidí, a nikdo z nich už se nevrátil. Byl jsem ještě malej, ale on mi pořád opakoval jedno: ,historie nikdy nezapomíná‘.“

„Je divný, že ta banda z HDZ¹⁹ si nedala práci, aby tu postavila pomník,“ řekl Zvonko. „Pamatuješ na toho idiota ve Splitu, co si před pár lety rozbil hlavu, když chtěl strhnout protifašistickej památník? Dobře mu tak, mizerovi.“

„Já vím. Je to zvláštní,“ dodal Marco. „Ale myslím, že je to místní problém. Říká se to. A zrovna tak jako Grožnjan, věci nejsou ani černý, ani bílý. Proto mám podezření, že neexistuje jedinej památník, co by vzdal čest mrtvejm a zavražděnejm. Jako spousta dalších věcí v týhle podělaný, Bohem zapomenutý zemi, co se zametou pod koberec.“

„Prosím tě. Tohle je tak trochu extrém. Na Istrii jsme vždycky byli hodně sektářský. Římani, Frankové, Benátčani, Habsburkové, ortodoxní Černohorci, Chorvati, Srbové, cikáni, Albánci, teplouši, Istro-Románci – zkrátka, všechny barvy jedný podělaný duhy.“

„To určitě. Je pravda, že tenhle poloostrov byl vždycky dvojjazyčnej a měl dvojí, chorvatsko-italskou kulturu, ale žádná neměla výsady. Mussoliniho banda tomu moc nepomohla. Masakry foibe byly tragickou odpovědí na tu jeho protislovanskou politiku. Ty kultury jsou nezávislý, a lásku k Istrii je možný vyjádřit jen ve formě jejich určitýho soužití. Co říkáš?“

„To je nad moje chápání, guvernére. Můžem se bavit o něčem zajímavějším? Třeba o tý servírce. Všim sis, jak…“ Marco ho přerušil uprostřed řeči.

„Oukej. Jako pokání za tohle zbytečný a otravný sezení tě zvu na skleničku šampaňskýho ve Vrhu, než se vrátíme na statek a budeme čelit nejrůznějším nástrahám vánoční hudby.“

Naskočili do mercedesu a zamířili zkratkou k Vrhu a jeho vinnému sklípku, kde na víkend zavírali a který tuhle vesnici proslavil místní metodou druhotné fermentace šampaňského. Odpoledne bylo tedy plné šumivého moku a jako by nemělo konce. Když se přiblížili ke svému cíli a objevilo se dvanáct cypřišů, lemujících hřbitov z 12. století, Zvonko zabočil doprava a sjel do vesnice Draguč. Domů. Alespoň prozatím. Pneumatiky chlapácky zaskřípaly a auto vjelo na příjezdovou cestu k rodinnému domu a restauraci Mihajličových, známých jako Stancija Mihajlič. Před ním vedle robustního motocyklu Triumph stála pohledná mladá žena v koženém oblečení a pokuřovala. Přeměřila si Marca pohledem.

„Dobře že ses objevil, mizero. Jen o dvanáct let později,“ řekla, zamáčkla cigaretu o zeď, a aniž by se na něj podívala, vešla zpátky do restaurace.

Marco se usmál. „Veselý Vánoce i tobě, Emino. Vlastně jsem netušil, že je slavěj i lidi jako ty.“

Kapitola II.

Chléb a hry

Colonia Pietas Julia, 81 n. l.

Noci před hrami byly vždycky těžké. Ani pro Luciu, která byla už v útlém věku osmnácti let vrchní cvičitelkou psů pro boj v aréně, to nebylo snazší – bez ohledu na to, kolikrát tudy se svými psy prošla. Napůl bdělá ležela hluboko v útrobách právě dokončeného monumentálního kolosea Colonia Pietas Julia, jedné z nejpůsobivějších arén mimo Řím. Její věrní svěřenci byli vzhůru, schopní vnímat znepokojení své paní. Na rozdíl od ostatních cvičitelů a díky zvláštnímu vztahu člověka se psy trávila Lucia vždy celý den až do večera před bojem se svými zvířecími svěřenci. S tím, jak se blížila osudová hodina, i oni cítili rostoucí napětí. Psi byli – včetně těch nejbrutálnějších – velmi citlivá zvířata, jejichž schopnosti mimosmyslového vnímání si byla Lucia dobře vědoma. Naučila se, že jejich předvídavost je mnohem hlubší než její vlastní, čistě lidský instinkt.

Aby je zaměstnala před bojem, nechala je proběhnout několik stovek metrů po Via Flavia, než zabočili dolů k přímořské cestě směrem na Vasanium. Zhruba dvaceti svým nejlepším bojovým psům dopřála několik hodin volnosti, koupání nebo cákání v příboji, hry na honěnou či žvýkání kusů naplavenin. K ruce měla pomocné psovody Filumenu a Thela, kteří se dnes, v předvečer otevření zbrusu nové arény, připojili k psím hrám. Tito dva, bratr a sestra, byli vlastně ještě dětmi. Lucia, která byla stejně jako oni sirotek, jim občas umožnila užívat si okamžiků opravdového dětství, jaké jim život na cestách s gladiátorskou podívanou dopřával jen zřídka. Bylo toho mnohem víc než jen vyrůstat na cestách. Ale nestěžovala si. Měla víc štěstí než mnozí v říši – mohla si vydělávat na živobytí a v noci spát v teple a bezpečí.

Někteří psi se nejraději proháněli po kamenné pláži, zápasili o kusy naplaveného dříví a brouzdali se mělčinou, jiní raději skotačili ve větru v olivových hájích, honili se a chovali jako zvířata, jakými opravdu byli – pronásledovali těžko polapitelnou ještěrku nebo si hráli s některým ze sourozenců. V těchto zřídkavých chvílích volna nebyli psími zabijáky, cvičenými k tomu, aby mrzačili a vraždili v aréně. V životě člověka i psa to byl oddechový čas.

Lucia shlédla z malého poloostrůvku dolů k zátoce. Pod sebou uviděla město Colonia Pietas Julia Pola, postavené kolem rozlehlé, dobře chráněné zátoky. Podle legendy zde našel útočiště Jáson, prchající s uloupeným zlatým rounem z Kolchidy. Díky Ilyrům, kteří sem přišli jako první, místo proslulo jako Polai, Město spásy. Na tom, zda byla legenda pravdivá, nebo nepravdivá, Lucii pramálo záleželo. Milovala staré příběhy, a zvláště tento o zradě a pomstě byl jejímu srdci hodně blízký. Otec jí znovu a znovu vyprávěl o jejich dlouhém putování z domova v odlehlých končinách říše do Věčného města.

Dýchala ostrý, vlhký a jemně hřejivý vzduch vanoucí od Jaderského moře a uvažovala, že jsou i horší místa k životu. Shlížela dolů k dlouhé mořské úžině, která chránila přístav Colonia Pietas Julia, jedno z nejbezpečnějších míst v celé Ilýrii pro jakoukoli flotilu, a v případě potřeby i pro dvě. Výborné kotviště, dostatečná hloubka vody a skutečnost, že čtrnáct ostrovů Pullariae Archipelago, později známých jako souostroví Brijuni, poskytovalo dodatečnou ochranu před obvyklými větry, bičujícími přístav – teplým a vlhkým jižním větrem, zvaným jugo, studeným a suchým větrem bórou, vanoucím od severu, pro letní počasí typickým severozápadním mistralem, a mírným nočním vánkem od pobřeží, zvaným burin.

Po tom všem, co se zdálo jako celý život na cestách, putování od města k městu, střídání dřevěných arén a kamenných amfiteátrů, smutečních obřadech a veřejné produkci, teď Lucia doufala, že se nějaké místo přece jen jednou stane jejím domovem, bude se moci usadit a poznat, jak by mohl vypadat život bez nekonečných strastí kočovnictví. Toužila po bezpečném přístavu. Být na cestách mělo přirozeně své výhody, byla ale už unavená, a i když v podstatě zůstávala kočovnicí, toužila po něčem stálém. Jako kdyby vědomí, že ti, které miluje – ať už psi, nebo lidé –, budou na konci měsíce ještě naživu, bylo dobrým začátkem normálního života.

Město Colonia Pietas Julia Pola (celým jménem Colonia Pietas Julia Pola Pollentia Herculanea) se od dob Jásona a zlatého rouna velmi změnilo. Mělo status colonia, což bylo nejvyšší postavení, jakého římské město mohlo dosáhnout. Se třiceti tisíci obyvateli bylo jedním z největších římských sídel v rozumné vzdálenosti od samotného Urbs Sacra – Svatého města, díky čemuž se stalo klíčovou obchodní tepnou, zejména pro obchod s vínem a olivovým olejem a amforami, v nichž se tyto lahůdky na tomto nejstrategičtějším místě ve Středomoří skladovaly a dopravovaly dál. Město leželo na námořních trasách do Parentia – dnešní Poreče –, i do italských přístavů v čele s Ravennou, významným obchodním centrem na západním pobřeží Jadranu, a dále na jih do celé Římské říše. Stejně tak tyhle tekuté poklady potřebovaly římské osady na severu, a zejména ty, které tvořily vojenskou hranici na Dunaji, vyznačující tehdy nejsevernější část říše. Umožňovaly to skvělé, funkční silniční systémy.

Schoulila se do vlněného pláště, který si sepnula u krku broží – její špendlík byl pro štěstí ponořen do krve dvou gladiátorů, bývalých vojáků, kteří jí zachránili život. Ohlédla se zpátky k městu, kde v dálce uviděla obchodní lodě kotvící v rušném přístavu. Bylo to několik onerarií a corbet, které se právě nakládaly a vykládaly. Odtud stočila pohled na korzo, vedoucí k Vítěznému oblouku rodiny Sergiů, Herkulově a Dvojité bráně, kterou bylo možné projít k fóru a Augustovu chrámu, zasvěcenému zakladateli současné metropole. Ještě chvíli upírala pohled na velkolepou arénu, než k ní přistoupila Filumena.

„Jsi v pořádku? Nevypadáš dnes zrovna šťastně.“

„Ty víš, o co jde, Filumeno. V noci před hrama je to pokaždý stejný.“

„Vím. Nikdy nevíme, kdo to zvládne, a kdo ne.“ Vyměnily si pohledy. Zračila se v nich omrzelost životem, daleko přesahující jejich citlivý mladistvý věk.

„Jediný, co můžeme udělat, je připravit je, jak nejlíp umíme, samy být připravený na nejhorší zranění a udělat, co bude nezbytný, pokud budou potřebovat pomoc, aby se dostali na druhou stranu,“ řekla Lucia, aby posílila vlastní rozhodnost a dodala odvahy své mladé svěřence, která se – podobně jako ona – už v útlém věku šesti let důvěrně seznámila s krutostí světa gladiátorské arény.

„Vlastně,“ opáčila Filumena s vážností, jež kontrastovala s jejími nezralými léty, „jsem měla na mysli Severa a Nasicu. Pamatuješ? Normální smrtelníci?“ Šibeniční humor Filumeniny odpovědi je obě rozesmál.

Vzápětí uslyšely výkřik, šplíchnutí a poté výbuch nespoutaného smíchu. Filumenina mladšího bratra Thela totiž právě strhla do chladné mořské vody Britannica, Luciina oblíbená fena, která byla spolu s Brutem domácím hlídačem, ty dva měla z celého svého psího kmene nejraději. Spěchaly ho vytáhnout. Mladík díky chladnému Jadranu drkotal zuby a štiplavé mare superum²⁰ mu zaplavilo plíce. Filumena mu uštědřila několik mohutných štulců do zad a Lucia ho poté zabalila do svého vlněného pláště.

„Tvrdá lekce, bráško,“ řekla Filumena poté, co ho plácla po ramenou. „To tě naučí, žes zašel moc daleko.“

„Vrhla se na mě,“ vyhrkl mladík. „Když jsem si jí všiml, bylo už pozdě – byl jsem pět sáhů pod vodou. Nemůžu se dočkat, až ji zítra uvidím v aréně. Ta ji srovná.“

„To ona srovná tebe, jestli ji nenecháš odpočinout, skrčku,“ opáčila starší sestra.

Lucia popadla Britannicu za nepřehlédnutelné uši. Fena se postavila na zadní a položila jí mohutné tlapy na ramena.

„Ty malá potvoro! To bylo moc ošklivý! Ale víš, že se na tebe nedokážu zlobit.“ Když velký pes olízl Lucii tvář, Filumena svolala ostatní. Připravili se ke spořádanému návratu do města a arény coby familia a živoucí reklama na zítřejší hry.

Pro Luciu to byl smutný den, protože věděla, že pro mnoho jejích čtyřnohých svěřenců bude pravděpodobně posledním. Byli to dokonale vycvičení psi, kteří by uposlechli jakýkoli rozkaz své paní a položili za ni i život. Někteří psovodi měřili úspěch podle toho, kolik psů ztratili a kolika jejich mrtvolami nakrmili lvy a tygry. Lucia byla pravým opakem. Úspěch měřila obratností a taktikou v aréně, nikoli množstvím prolité krve. Proto se stala jednou z nejschopnějších cvičitelek a ranhojiček na cestách. Zkušeností, které posbírala při záchraně svých psů před zraněními, dokázala dobře využít i k záchraně jiných šelem, ty lidské nevyjímaje. Díky tomu byla velmi žádaná. Stala se cenným druhem zboží ve světě, kde život moc velkou hodnotu neměl.

Přeměřila pohledem krátkou přímořskou cestu, vedoucí k půvabnému ostrovu Insulae Pullariae. Myslela na domov v Británii, na svou mrtvou matku – a také na současnost a svého milence, mladého gladiátora Nasicu, o kterém věděla, že právě absolvoval poslední výcvik před zítřejšími hrami. Uvažovala, jestli ona, její psi a její milenec ještě někdy zažijí pocit klidu a budou žít život, který se nepodobá cele smrti. A pak tu byl Severus. Co udělá se starým Severem?

Když se vrátili do amfiteátru, byl tam klid. Gladiátoři, bojovníci a ostatní smrtelníci odešli na večeři před soubojem, zvanou cena libera. Lucia s Filumenou a Thelem, kteří pro ni byli jako rodina, se dali do přípravy vlastní večeře pro psy, jež se lišila od té lidské – byla lehká, protože těžká by jim mohla kazit chuť do zítřejšího boje, ale přidala i různé pamlsky, které Filumena získala od rybářů a o nichž věděla, že je mají v oblibě.

Luciini oblíbenci Britannica a Brutus cítili už od rozbřesku úzkost a choulili se k ní, takže zůstávala vzhůru. Ležela a přemýšlela, jak dlouho ještě dokáže pokračovat v tomhle cyklu psího zrození, výcviku a smrti a sdílet osud s těmito zvířaty, která milovala víc než cokoli jiného – dokonce více než samu sebe. Na to lámat si hlavu podobnými otázkami však nebyl čas, protože jak jí, tak jejím svěřencům se hlavou honily zcela jiné myšlenky. Byli koneckonců canes belli, váleční psi.

*****

Murmillus Severus²¹ prošel večerní tvrdou školou života. Bývalý pěšák, původem z Británie, kde po službě v armádě odešel do výslužby s plnou penzí, nevěděl, co bude dělat, a tak mu Levák Albanus, jeho kumpán z legie, navrhl, aby to zkusil u známého cvičitele Decima, někdejšího člena jejich jednotky, který by mu dal šanci. To se stalo před deseti lety.

Deset let – a od té doby se neohlédl zpátky. Jediné, co mohl za tu dobu v aréně dát na odiv, byla proražená plíce, tři dny v kómatu a rána nožem, která jen o půl centimetru minula krční tepnu. Ve srovnání s většinou Římanů však na tom byl ještě docela dobře.

*****

„Proč jsme tady?“

„Proč bojujeme?“

„Pro slávu familie a na Oceanovu počest!“