Ali McNamara

OBCHŮDEK ŠŤASTNÝCH SRDCÍ

IKAR

Přeložila Zdeňka Zvěřinová

KATE AND CLARA’S CURIOUS CORNISH CRAFT SHOP

Copyright © Ali McNamara 2020

Translation © Zdeňka Zvěřinová, 2025

ISBN 978-80-249-5605-3

Toto je první román, který jsem napsala poté, co mi diagnostikovali myalgickou encefalomyelitidu, a proto bych ho ráda věnovala všem svým „spolubojovníkům“, jejich rodinám a těm, kdo je mají rádi.

Bojujte dál a věřte. Nakonec to zvládneme.

Jedna

„Cože?“ prohlásí moje dcera a přitom se upřeně dívá na obrovské plátno hýřící barvami na stěně před námi. „Vypadá to jako obrázky, které jsem malovala, když jsem byla malá a ty sis je věšela na ledničku, aby byly všem na očích.“

Nezbývá mi než s ní souhlasit. Avšak vzhledem k tomu, kde právě teď jsme, volím slova opatrněji.

„Říká se tomu moderní umění,“ pošeptám jí. „Ne všichni mu rozumějí.“

„A ty?“ zeptá se Molly, k mému znepokojení stále až příliš nahlas. „Myslíš si, že je to dobré?“

Několik lidí stojících poblíž zalétne pronikavými pohledy od uměleckého díla před sebou naším směrem.

„Ztiš se, Molly,“ syknu, aniž jí odpovím na otázku. „Umělecké galerie jsou trochu jako knihovny – návštěvníci nechtějí, aby je při studiu někdo rušil.“

Molly si založí paže na hrudi. „Do knihovny jdou proto, aby si půjčili knihy domů. Tady nevidím nikoho, kdo by se chtěl znovu a znovu dívat na stříkance modrých kapek. Ty snad jo, mami?“

Otevřu ústa, abych to popřela, ale předejde mě kultivovaný ženský hlas. „Tento obraz je vlastně jedním z našich nejoblíbenějších exponátů. Pohlednice, reprodukce a tašky s jeho potiskem se v našem obchodě prodávají nejvíc z celé galerie.“

Pohlédnu na ženu, která stojí vedle nás. Občas ji vídám ve městě, jak se nese v zářivě barevných šálách a vrstvách nevhodně zkombinovaného oblečení.

„Zřejmě tady pracujete,“ pronesu zdvořile. „Mám dojem, že vás v St. Felix potkávám.“

„Patřím mezi kurátory této galerie,“ přisvědčí veledůležitě. „Tuto novou výstavu Winstona Jamese mám na starosti. Předpokládám, že jste tu kvůli dnešní večerní vernisáži. Je to tak?“

Přelétne mě pohledem od hlavy až k patě, jako by přemýšlela, jestli nás sem náhodou nepozvali omylem.

„Ano, to jsme,“ přikývnu a vytáhnu z kabelky pozvánku.

Vezme si ji ode mě a pozorně si ji prohlédne. „Aha,“ prohodí významně. „Místní podnikatelka? To dává smysl.“

„Ano,“ souhlasím a zase jí kartičku vyškubnu. „Patří mi Katin cornwallský obchod s uměleckými předměty na Harbour Street. Taky prodáváme výtvarné a řemeslné potřeby,“ dodám, když se na mě bezvýrazně dívá.

„Hmm,“ zabručí. Hlavním vchodem právě vcházejí do galerie další lidé, a tak o nás rychle ztratí zájem. „Zábava je v plném proudu,“ mlhavě pokyne k masivním proskleným dveřím. „Bavte se.“ Pak odcupitá k mohutnému muži v dlouhém černém baloňáku a plstěném klobouku stejné barvy se zeleným pérem. „Juliane! Skvělé, že jste si dokázal najít čas!“ rozplývá se nadšením a věnuje mu vzdušné polibky na obě tváře.

„Pojď,“ pobídnu Molly, která se pobaveně kření na výstřední skupinku lidí, jež se objeví ve dveřích za Julianem. „Čím dřív budeme mít tuhle akci z krku, tím dřív se dostaneme domů.“

„Kate!“ zavolá radostně nějaká mladá žena krátce nato, když s Molly rozpačitě držíme pití zdarma a rozhlížíme se po lidech kolem sebe. V některých poznáváme další obyvatele St. Felix, jiní se výrazně liší od turistů, kteří obvykle zavítají do našeho města, a přesto se zdá, že do prostředí umělecké galerie zapadají mimořádně dobře.

„Poppy!“ odpovím. Jsem ráda, že vidím další majitelku obchodu na Harbour Street. „Jak se máš? Už dlouho jsem tě neviděla.“

„Poslední dobou v květinářství moc nebývám.“ Poppy se ušklíbne. „Ranní nevolnosti,“ vysvětlí a poplácá se po břiše.

„Další dítě na cestě?“ zeptám se nadšeně. „To je úžasné.“

„Rozhodně!“ zašveholí s radostným výrazem. „Teď už mám za sebou dvanáctý týden, takže se mi snad udělá trochu líp jako posledně. Ahoj, Molly,“ pozdraví mou dceru, jakmile si jí všimne. „Máš se?“

Molly pokrčí rameny. „Jde to.“

Poppy se zazubí. „Připomínáš mi nevlastní dceru Bronte. V tvém věku by řekla něco podobného, kdyby ji rodiče vytáhli někam, kde by to vypadalo jako tady.“

Molly na Poppy rozpačitě pohlédne.

„To o tvém těhotenství je ohromná zpráva, Poppy,“ vrátím se k předchozímu tématu. „Nevěděla jsem, že jsi zase těhotná.“

„S Jakem to pouštíme na veřejnost až teď, když je to jisté. Mám dojem, že mu trvalo několik týdnů, než si v hlavě srovnal, že se znovu stane tátou.“

„Tohle dítě bude jeho… čtvrté, je to tak?“

„Jo, a moje druhé. Ty první dvě už ani děti nejsou. Bronte je dvacet a Charliemu dvaadvacet.“

„Bronte studuje na výtvarné fakultě, viď? Vzpomínám si, že si k nám jednou zaskočila koupit skicák, ale obávám se, že ji náš poněkud omezený sortiment moc nezaujal.“

„Nemůžeš mít na skladě všechno,“ prohlásí Poppy pragmaticky. „Většina obchodů v St. Felix je poměrně malá. Máš štěstí, že můžeš prodávat i v suterénu. Bronte u tebe určitě našla něco, co se jí hodilo – pořád maluje.“ Poppy se ke mně nakloní. „Její obrazy jsou mnohem hezčí než většina takzvaného umění, které visí na těchto zdech. Vypadá to trochu… dětinsky, nemyslíš?“

„Asi ano, ale v jiných místnostech je to ještě horší. Tam máš dojem, jako by někdo jen tak nacákal barvu na plátna. Tady aspoň poznáš, co výjevy zobrazují.“

„To je pravda,“ souhlasí Poppy. „Vlastně jsem sem dnes večer přišla jen proto, abych galerii vyjádřila podporu. Je skvělé, že ji po tolika renovacích konečně znovu zprovoznili. Vždycky, když tu mají otevřeno, pocítíme příval zákazníků. Zdá se, že spousta lidí oceňuje moderní umění víc než já!“

Usměju se. Poppy si nikdy nebere servítky a obdivuju její upřímnost. „To, že sem brzy zavítá víc hostů, je dobrá zpráva. Osobně mě to vůbec nenapadlo – když jsem svůj obchod otvírala, byla už galerie zavřená.“

Poppy se zamyslí. „Jo, asi máš pravdu. Zapomněla jsem, že ji zavřeli tak dávno. Přistěhovala ses sem… před rokem?“

„Před rokem a půl. Když jsem tu byla prvně, právě galerii zavřeli kvůli rekonstrukci.“

„Páni, to už je tak dlouho? Hrozně to letí.“

Ozve se cinknutí, jak někdo poklepe lžičkou na sklenku s vínem, a místnost se ztiší. Všichni se ohlédneme za zvukem.

„Dámy a pánové.“ Je to ta žena z dřívějška. „Můžu vás na chvíli požádat o pozornost, prosím?“ Počká, až se rozhostí naprosté ticho, a spustí: „Děkuju vám. Jak skoro všichni víte, jmenuju se Ophelia Fitzpatricková a jsem tady v galerii Lyle hlavní kurátorkou. Naše úchvatná galerie byla právě znovu otevřena po rozsáhlé, a mohu-li to tak říct, velmi zdařilé rekonstrukci a jsem si jistá, že někteří z vás jsou tu od té doby poprvé. Určitě všichni souhlasíte s tím, že se renovace víc než vyplatila a nyní je galerie ještě fantastičtější než dřív.“ Pokyne do prostoru kolem nás a je odměněna tichým potleskem. „Jistě se také shodneme na tom, že každá galerie, jakkoli architektonicky úžasná, je velkolepá pouze do té míry, jaká je hodnota uměleckých děl, jež vystavuje. Mnozí z vás dnes večer uvidíte, že tu máme trvale ke zhlédnutí neuvěřitelné poklady.“

„Slovo neuvěřitelné bych zrovna nepoužila,“ zamumlá Poppy vedle mě a Molly se souhlasně ušklíbne.

„Přesto mám obrovskou radost,“ pokračuje Ophelia, „že naše úplně první mimořádná výstava, která bude zde v galerii Lyle zahájena, se věnuje obrazům místního malíře, jenž žil a pracoval v St. Felix v padesátých letech dvacátého století. Jistě všichni oceníte a s obdivem si prohlédnete řadu jeho obrazů – jsme hrdí, že je vystavujeme právě v našich prostorách. Prosím vás, abyste se nenechali zcela strhnout zábavou, a než odsud dnes večer odejdete, pokochali se jejich krásou. Než se však za tímto účelem rozejdete, je mým obrovským potěšením představit vám někoho, kdo vám o těch úžasných obrazech a samotném tvůrci může povědět mnohem víc. Ráda bych na pódiu přivítala člověka, který znal Winstona Jamese líp než většina lidí – jeho syna Juliana!“

Ophelia začne nadšeně tleskat a místnost se k ní trochu váhavě připojí. Na přechodné pódium vedle ní vyskočí muž, kterého jsme předtím viděly přicházet v klobouku a kabátě. Nyní má na sobě na míru ušitý tmavomodrý oblek, světlemodrou košili a bíle puntíkovanou vázanku. Nevázaně kurátorku políbí na obě tváře a potom jí sebejistě vezme z pevného sevření mikrofon.

„Děkuju vám, Ophelie!“ prohlásí a pokyne jí, ať sejde z jeviště, aby snad nenechal nikoho na pochybách, že teď je středem zájmu on.

„Vítejte, přátelé!“ zvolá nadšeně do publika.

Varovně pohlédnu na Molly, ale ta se už zubí od ucha k uchu a zvedá telefon do výšky, aby mohla jeho projev nahrát.

Zakryju jí rukou čočku fotoaparátu.

„Mami!“

Zavrtím hlavou a zamračím se, takže telefon zase skloní.

„Mohu vás nazývat přáteli?“ zeptá se Julian a jeho ostře řezanými rysy prolétne znepokojený výraz. „Můj otec byl tolik let tak neodmyslitelnou součástí života zde v St. Felix, až mám pocit, že jste všichni jeho přátelé a příbuzní, a tudíž i moji.“

Poppy vedle mě se ušklíbne a rychle se znovu napije pomerančového džusu, aby skryla pobavení.

Julian zřejmě vycítí v davu mírný nesouhlas a s obavami pohlédne naším směrem. Okamžitě na mě vrhne odzbrojující úsměv.

Zdvořile ho opětuju.

„A už v tom lítáš,“ zamumlá Poppy a šťouchne do mě.

„To těžko,“ protáhnu obličej. „Udržuju si jistou laťku.“

„Ale určitě bude pořádně zazobaný,“ pošeptá mi Poppy pobaveně. „Teď, když už jeho táta malíř nežije, mu jistě všechny ty prachy spadly do klína. Jestli se dokážeš přenést přes ty hloupé chloupky v obličeji a úlisný hlas, je to přesně tvůj typ.“

„Nech toho!“ odbudu ji a snažím se nesmát.

„St. Felix bylo obrovskou součástí otcova života po mnoho let,“ pokračuje Julian, „a proto ho svým jedinečným způsobem moc rád maloval.“ Pokyne k jednomu obrazu za sebou. „Vím, že by byl nadšený, kdyby věděl, že jsou letos v létě tady v galerii Lyle vystaveny všechny jeho obrazy, takže je můžete obdivovat nejen vy místní, ale i ostatní návštěvníci města.“ Zvedneme ruce, abychom mu zatleskali, ale Julian pokračuje: „Vlastně jsem si jistý, že mnozí z vás, majitelů zdejších obchůdků, budete mému otci brzy vděční, že díky této výstavě zavítá v létě do města víc návštěvníků. A proto vás žádám, abyste zvedli skleničky a uctili génia, kterým byl a stále je pan Winston James!“

„Skoro mě dostal,“ utrousí Poppy, když vlažně zvedneme pití, „ale přestože souhlasím, že turisté budou pro nás všechny přínosem, je trochu pompézní připomínat nám, jak moc mu máme být zavázáni.“

„Sebestřednost mu rozhodně nechybí,“ prohodím a rozhlédnu se po Molly, která se nenápadně vytratila.

„Z pompéznosti má kolem hlavy svatozář,“ zapitvoří se Poppy, která jako obvykle nechodí kolem horké kaše. „Ale omluv mě, Kate, právě jsem tamhle zahlédla Ritu. Potřebuju si s ní promluvit o květinách, které máme dodat na svatební hostinu do Veselé mořské panny. Uhni trochu.“

Mávne na Ritu a pak se proplete shromážděným davem. Mnoho hostů se nahrnulo dopředu, nejspíš proto, aby s Julianem prohodili pár slov.

Kam Molly šla? pomyslím si znovu a rozhlédnu se kolem sebe. Není jí podobné, aby se někde toulala.

Ale vlastně musím sama sobě přiznat, že poslední dobou je jí to podobnější. Od začátku dospívání před několika lety se změnila – ne fyzicky, stále byla malá a šlachovitá, ale v jiných směrech. Nyní nosila džíny, pevné boty a trička s vyzývavými nápisy. Ten rozdíl však ve skutečnosti nespočíval ve vzhledu, důvodem bylo to, že se chovala čím dál nezávisleji.

Ještě rozpačitější z toho, že stojím sama, aniž bych si měla s kým promluvit, se obrátím k obrazu, který je u mě nejblíž, a předstírám, že si ho pozorně prohlížím.

Poppy má pravdu: ten styl je na první pohled trochu dětinský. Cedulka pod obrazem hlásá Přístav v St. Felix za soumraku.

Hmm… asi to tak opravdu je, pomyslím si, když se na plátno zadívám pozorněji. Je snadné rozpoznat typický přístav s malým majákem na konci a vpředu nabílená kamenná stavení, která stále lemují kraj přístavu – teď jsou to většinou obchody, restaurace a rekreační apartmány, ne domovy rybářských rodin, jak to bylo v padesátých letech. Avšak perspektiva obrazu mi připadá nereálná – je to tak záměrně? Kromě toho malíř ztvárnil scenerii skutečně jen základními čarami a tahy štětcem, takže rybářská vesnice, kterou nyní nazývám domovem, tu vypadá spíš jako dílko batolete.

„Tenhle patřil mezi tátovy oblíbené,“ zaduní hluboký zvučný hlas za mým ramenem.

Prudce se obrátím a zjistím, že Julian James stojí vedle mě tak blízko, až je mi to nepříjemné. Pozvedne sklenku červeného vína a dlouze se napije, jako by čekal, co na to povím.

„Opravdu?“ pronesu zdvořile a obrátím se zpátky k obrazu. „Proč?“

„Copak to není zřejmé?“ zeptá se Julian a nakloní se blíž k obrazu i ke mně.

„Možná byste mi to mohl objasnit.“

Do nosu mi vnikne vůně drahé vody po holení a červeného vína. Čekám na odpověď, která, jak předpokládám, bude rozvláčně líčit kvalitu světla, mistrovské tahy štětců, hloubku a emoce.

„Patřil mezi ty, které se nejlíp prodávaly!“ zasměje se Julian, což mě donutí obrátit se zpátky k němu. „Tenhle krasavec šel na odbyt nejlíp ze všech.“

„Na odbyt?“

„Na prodej!“ Zašustí prsty. „A co se prodává, přináší peníze. Spoustu peněz!“

„Aha, chápu,“ zabručím. Přemýšlím, jestli bych mohla Juliana nesnášet ještě víc než teď. „Ale když váš otec ta plátna maloval, určitě nepřemýšlel o tom, kolik mu vynesou.“ Znovu se podívám na obraz. Ve srovnání s Julianovým materialismem mi najednou připadá velmi čistý a nevinný. Neumím si představit, že by někdo, kdo vytvořil tak naivní dílo, byl natolik zištný, aby předjímal, jak moc na něm zbohatne.

„To myslíte vážně? Můj otec byl ten nejvýstřednější a nejnezodpovědnější marnotratník, jakého jsem kdy poznal. S oblibou rozhazoval peníze. V jeho případě čím víc, tím líp.“

„Vykreslujete ho v pěkném světle,“ utrousím ponuře.

„Ale no tak…“ Julian na mě zakývá prstem. „Viděl jsem, jak jste se tvářila. Jste chytrá pěnkavička, viďte?“

„Snažím se,“ odpovím zdvořile. Přitom si přeju, aby někdo přišel a buď mě, anebo Juliana odvedl pryč, abych už nemusela snášet jeho společnost. Proč s ním najednou nikdo nechce mluvit? Ještě před několika minutami byl na roztrhání.

„Co tady vlastně děláte?“ zeptá se Julian. „Pochopil jsem, že dnes večer jsou někteří hosté místní podnikatelé a samozřejmě podnikatelky,“ dodá a elegantně pokyne mým směrem. „Patříte mezi ně?“

„Ano, mám obchod na Harbour Street,“ oznámím mu hrdě. „S uměleckými předměty. Katin cornwallský…“

„Pěkné,“ přeruší mě Julian. Zdá se, že ho to nijak zvlášť nezaujalo. „Vlastníte obchod.“

„Jsem na něj velice hrdá.“

„O tom nepochybuju. Nate,“ pokračuje Julian bez přerušení a sáhne do kapsy. „Vezmete si mou navštívenku? Třeba byste mi ráda někdy zavolala. Můžeme probrat obchody a jiné věci…“ Lechtivě na mě mrkne, až se mi skoro zvedne žaludek. „Často pobývám v Cornwallu. Mám tam letní sídlo a taky luxusní vilu na jihu Francie.“ Dál vyjmenovává své nemovitosti, jako by to snad bylo nutné. „A taky byt v jižní části Londýna, ale pochybuju, že tam jezdíváte moc často. Odsud je to docela štreka.“

„Ne,“ odpovím a vezmu si jeho navštívenku. Ráda bych mu pověděla mnohem víc, ale kousnu se do jazyka, protože nechci ztropit scénu. „A nedostanu se ani do jižní Francie. Letadlem obvykle létám nanejvýš do Tauntonu.“

„Juliane!“ zavolá Ophelia a k mé nekonečné úlevě k němu chvatně přistoupí. „Tady jste. Musíte se seznámit… Á, zase vy,“ utrousí. Ani se nesnaží zakrýt pohrdavý tón, když si mě všimne. „Bavíte se dobře?“

„Jistě,“ odpovím zvesela. Náhle spatřím dokonalou příležitost, jak získat převahu. „Viděla jsem úžasné obrazy a právě jsem byla pozvána, ať přijedu do přepychové vily na jihu Francie, abychom si popovídali o obchodech…“ Nenuceně si poklepu do dlaně Julianovou navštívenkou, aby ji Ophelia dobře viděla, a na něj vrhnu úsměv, který je, aspoň doufám, oslepující. „Řekla bych, že na úterní večer je to zábavy ažaž, nemyslíte?“

„Ozvu se vám,“ sdělím samolibě se tvářícímu Julianovi a využiju příležitosti oběma uniknout. „Sbohem, Ophelie. Děkuju za jedinečný večer.“ Užasle na mě zírá. Obrátím se a co nejrychleji od nich odcházím. Jsem si jistá, že i kdybych se s někým z nich opět viděla, iniciativa k rozhovoru rozhodně nevzejde z mé strany. To, že se Julianovi „ozvu“, je asi stejně pravděpodobné, jako že letos v létě nebudou rackové krást turistům cornwallské pirohy.

Dvě

„Půjdu vyvenčit Barneyho, Anito!“ zavolám ze schodů do suterénu. „Mohla bys ty nebo Sebastian jít na chvíli nahoru?“

Připnu Barneymu k obojku červené kožené vodítko a pes se na mě vděčně podívá. Podrbu ho za světlýma ušima přesně tam, kde to má rád, a on se mi přilísá k ruce.

„Moc se neraduj,“ varuju ho. „Bude to jen rychlá procházka – později se musím pustit do šití.“

Nad schody se objeví Anita a těsně za ní mladší kolega Sebastian.

„Oba nahoru chodit nemusíte,“ zavrtím hlavou. „Nebudu pryč dlouho.“

„Dáme si pauzu na čaj!“ oznámí mi Sebastian a teatrálně se chytí za krk. „Umíráme žízní, viď, Anito?“

Anita souhlasně přikývne šedovlasou hlavou. „Už jsme vybalili většinu doručeného zboží. Zůstalo jen pár drobností – háčky na háčkování, balíčky s jehlami na vyšívání… a tak podobně. Ale nepotrvá to dlouho.“

„To jste se s tím vypořádali rychle, vy dva!“ Překvapí mě, s kolika krabicemi, které nám dnes byly přivezeny do obchodu, si už poradili. Byla to várka rukodělných potřeb, většinou drobností, které trvá věčnost pověsit na dřevěné držáky nebo je naskládat na skleněné police.

„Když se do něčeho pustíme, tak to lítá, viď, Anito?“ prohodí Sebastian a položí mladou paži kolem ramen mnohem starší ženy. „Jsme skvělá dvojka!“

„To jsme, když přestaneš na chvíli tlachat,“ odbude ho Anita dobromyslně a vlídně ho poplácá po ruce na svém rameni.

Barney netrpělivě zatahá za vodítko. „Dobře, už jdu!“ chlácholím ho. „Hned jsme zpátky. Do té doby se už možná vrátí Molly ze školy. Pokud ano, povězte jí, že se tady v obchodě může zdržet nanejvýš čtvrt hodiny, a pak ať se nahoře pustí do domácích úkolů. Je mi jasné, že se ji pokusíš zlákat nějakým domácím koláčem, Anito.“

Anita se usměje. „Zaslouží si to. Je to hodná holka.“

„Já vím, ale taky je mi jasné, že by mnohem radši zůstala dole s vámi dvěma, než aby nahoře psala úkoly.“

„Jak se ti včera večer líbilo v galerii?“ zeptá se Anita. „Účast prý byla hojná.“

„Jo, bylo narváno – skoro tam nebylo k hnutí. Je neuvěřitelné, kolik lidí dokáže přitáhnout pár skleniček a pirožků zdarma. Výstava celkem ušla, tedy pokud se vám takové věci líbí. Obrazy nebyly zrovna můj styl. Spíš jsem ty pozvánky měla dát tobě, Sebastiane.“

Sebastian větší část roku studuje na výtvarné fakultě v Londýně, ale o prázdninách se vrací domů do St. Felix, kde bydlí u rodičů. Když přijede, pomáhá mi v obchodě. Přes léto máme tolik práce, že si můžu dovolit zaměstnat na částečný úvazek dokonce dva zaměstnance.

Pokrčí rameny. „Ne, máš úplnou pravdu. Byl jsem v té galerii mnohokrát. Ale o Winstonu Jamesovi toho moc nevím… Maloval pěkně?“

Pokrčím nos. „K tomu, abych jeho obrazy popsala, bych slovo pěkné zrovna nepoužila… Spíš dětinské?“

„Určitě myslíš naivní, zlato!“ prohlásí Sebastian s rozmáchlým gestem. „To vždycky říkají kritici, když něco vypadá, jako by to malovalo tříleté dítě.“

Tohle na Sebastianovi miluju – ačkoli sám studuje umění, ve skutečnosti byste to neodhadli. Není to bohém, jak naznačila Anita, když jsem jí vloni v létě oznámila, že ho zaměstnám. Nazývá věci pravými jmény a obdivuju jeho upřímnost. Ano, překypuje životem a občas je trochu výstřední, ale má dobré srdce, je dříč a zákazníci ho milují.

„To slovo se včera určitě hodně skloňovalo,“ souhlasím a mrknu na něj. „Jasně, Barney!“ obrátím se k zlatému labradorovi, který mě strká čenichem do nohy, „teď už ale opravdu jdu.“

„Ještě počkej, Kate,“ zastaví mě Anita. „Zapomněla jsem ti něco vyřídit – volal Noah ze starožitnictví. Možná má pro tebe něco zajímavého.“

„Opravdu?“ Přemýšlím, co bych proboha mohla od Noaha chtít. „Dobře, díky. Zastavím se u něj, až vyvenčím Barneyho.“

Nechám Anitu a Sebastiana, ať si vychutnají čaj a nepochybně i spoustu drbů, a s Barneym rychle vyrazíme po ulici k přístavu.

Mám štěstí, že jsem našla na výpomoc tak dobrý personál. Původně u mě pracovala jen Anita, která byla něco jako místní inventář. Než jsem si obchod pronajala, prodávala tam vlnu drobná stařenka Wendy a stejně jako teď Molly a já také bydlela nad obchodem.

Z toho, co jsem slyšela, se to tam pod vedením Wendy a Anity stalo místem, kde si starší dámy z města vyměňovaly klepy, a těšilo se velké popularitě. Vůbec však nepochybuju o tom, že už nějakou dobu nedosahovaly vůbec žádného zisku. Když bohužel Wendy zemřela, vedla se spousta spekulací o tom, co se s Wendyinou vlnkou stane, takže když jsem přišla s nápadem otevřít si tam obchod s uměleckými předměty, majitel mě skoro objal radostí a úlevou, že to milované místo ožije v podobném duchu. Dokonce mi i nabídl slevu na nájem, pokud svolím, že si nechám Anitu, o čemž jsem tehdy pochybovala. Teď, když se ohlédnu zpátky, nevím, co bych si počala bez jejích znalostí a rad. Právě ony mi pomohly k tomu, že můj obchůdek začal fungovat nejen pro místní obyvatele, ale i pro rekreanty, kteří se do St. Felix jen hrnuli.

Říkám „obchůdek“, ovšem ve skutečnosti máme prodejní prostory ve dvou podlažích. Protože jsem chtěla prodávat co nejširší sortiment uměleckých a řemeslných potřeb, nechala jsem zrenovovat sklep, aby se tam všechno vešlo. V přízemí nabízíme výrobky, většinou ručně vyráběné, podle mých vlastních návrhů. Pomáhá mi s nimi několik místních žen, které jsem najala, když vloni v létě značně stoupl prodej.

Mít vlastní obchod byla moje odvěká touha, takže se občas musím štípnout, abych se ujistila, že se mi to „jen nezdá“, a navíc mi to slušně vydělává.

V létě za odlivu je psům dovolen vstup na přístavní pláž, kterou tvoří rozlehlý písek uhlazený ustupujícími vlnami. Jakmile se s Barneym propleteme mezi řadou kotvících rybářských člunů, které po odlivu zůstaly rozeseté na mokrém písku v podivuhodných úhlech, pustím ho z vodítka. Vyrazí po pláži, dokud ho nezaujme první pach. Pak se zastaví, aby ho očichal, a když už to trvá moc dlouho, hvízdnu na něj a on se za mnou rozběhne. Jakmile dojdeme tak daleko, že uvidíme vlny omývající pláž, s nadějí na mě pohlédne.

„Kdepak, teď se vykoupat nepůjdeš!“ okřiknu ho dřív, než se rozběhne do vody. „Dnes odpoledne nemám čas mýt a sušit mokrého chlupáče celého od písku. Jestli budeš hodný, můžeš si zaplavat zítra.“ Vytáhnu z kapsy míček, abych ho rozptýlila, a hodím mu ho přes písek co nejdál od lákavého moře.

Když už mu házím asi čtvrt hodiny a on mi aportuje, přičemž se vyhýbáme zmateným výletníkům sklesle bloumajícím po holé pláži, zavolám si ho k noze a opět vykročíme zpátky k přístavu. Za námi se už schyluje k přílivu. Moc dobře vím, jak rychle se přiženou vlny a znovu tam vytvoří hluboké, nebezpečné moře.

Mnozí z nic netušících rekreantů byli uvězněni na některém vysokém pískovém valu uprostřed přístavu, který obklopily vlny. V St. Felix se už stalo tradicí, že nejméně jednou týdně tu musí někoho zachraňovat.

„Tak pojď, kluku,“ řeknu a znovu připnu Barneyho na vodítko. „Vezmeme to zpátky oklikou a cestou se můžeme zastavit u Noaha.“

Barney, kterému vůbec nevadí, že se zpátky do obchodu vydáváme delší trasou, se šťastně rozběhne přede mnou. Proplétáme se uličkami dlážděnými kočičími hlavami, dokud nepřijdeme k Noemově arše, okouzlujícímu starožitnictví, které je součástí St. Felix mnohem déle než my.

Pootevřu dveře, takže nade mnou cinkne zvonek, a spatřím Noaha, jak vychází ze zadní místnosti.

„To jsi ty, Kate,“ zavolá a vejde hlouběji do obchodu. „Doufal jsem, že se tu stavíš.“

„Mám s sebou Barneyho. Je trochu od písku, tak ho nechci brát dovnitř.“

„Mám starožitnictví u moře, Kate. Myslím si, že už jsem na trochu písku zvyklý.“ Zakření se na mě. „Pojď dál i s Barneym. Clarice ho moc ráda uvidí.“

Clarice je jeho psík. Podobně jako já k Anitě, i Noah k ní přišel jako slepý k houslím, když tento obchod zdědil po tetě.

Přivedu Barneyho do obchodu a oba psi se u našich nohou radostně očichávají.

„Anita říkala, že jste mě chtěl kvůli něčemu vidět,“ začnu váhavě. Stále si nejsem jistá, co mi může Noah chtít. Dobře znám jeho partnerku Anu. Je v celém městě proslulá tím, že na různé události pronajímá červený karavan. Zdá se, že ve své Růžové sedmikrásce, jak to vozidlo nazývá, nevynechá jedinou akci od svateb až po školní plesy. Každému, kdo je spolu vidí, vykouzlí úsměv v obličeji.

„Ano, to je pravda. Onehdy jsem dostal za úkol vyklidit jeden dům,“ vysvětluje Noah a vede mě k zadní místnosti. „Poslední majitelka byla postarší dáma a nejspíš vedla velmi bohémský život, protože v podkroví bylo plno harampádí – obrazů, výtvarných a řemeslných potřeb a taky tohle,“ pokyne ke staré dřevěné bedně.

„Vypadá to jako šicí stroj,“ prohodím, když otevře dvě mosazné západky a zvedne poklop. „Je to šicí stroj! Určitě hodně starý.“

„Radši bych ho popsal slovem ‚starobylý‘,“ opraví mě Noah a mrkne na mě. „Domnívám se, že pochází ze začátku dvacátého století, nebo možná i z dřívějška.“

„To je možné,“ připustím a prohlížím si tu věc. „Přesto pochybuju, že funguje.“

„Ne, obávám se, že tahle stará děvenka ušila svou poslední spodničku už před spoustou let. Ale nemyslel jsem si, že na ní budeš chtít šít. Napadlo mě, že bys ten stroj možná využila v obchodě jako dekoraci. Do tvé výzdoby by skvěle zapadal.“

„Kdybych ho trochu očistila, asi by se pěkně vyjímal u okna. Kolik za něj chcete?“

Noah zavrtí hlavou. „Nic. Abych byl upřímný, prokážeš mi laskavost, jestli mě ho zbavíš. Tyhle mašiny nejsou moc drahé, zvlášť v tomhle stavu, a vloni jsi pomohla Aně s interiéry v Růžové sedmikrásce. Jsme ti zavázáni.“

„Nesmysl! Moc ráda jsem vám ty podušky ušila.“ Znovu se podívám na šicí stroj. „Asi by to byla moc pěkná dekorace… Ale něco vám dát musím, Noahu.“

„Ne, opravdu ne, Kate. Už jsem si vydělal dost, když jsem prodal všechny ty staré výtvarné potřeby, které byly na půdě společně s ním. Včera se na ně byl podívat nějaký chlápek a hned si je vzal. Otvírá si tady obchod s výtvarnými potřebami a říkal, že se tam budou skvěle vyjímat. Tehdy jsem si vzpomněl na tebe a ten šicí stroj.“

„Skvělé načasování! Kde ten obchod bude mít – někde poblíž?“

„Jo, jen kousek od tebe, v bývalém řeznictví.“

„Cože?“ vykřiknu. „Tady v St. Felix? Myslela jsem si, že když říkáte tady, myslíte tím Penzance nebo Newlyn…“

„Ne, už si to chystá. Podle mě doufá, že otevře za týden nebo za dva. Vypadal mile. Zjevně se sem právě přistěhoval.“

„Ale výtvarné potřeby prodáváme my,“ namítnu a zakaboním se. „V suterénu.“

„To ano,“ připustí Noah, když si uvědomí, proč jsem tak rozmrzelá. „To mě nenapadlo. Ale pro tebe se tím určitě nic nemění. Koukni se, kolik je tu obchodů s cornwallskými pirohy – a zřejmě se uživí všechny.“

„Jenže po pečivu je mnohem větší sháňka než po výtvarných potřebách – ty jsou výrazně specializovanější. Podívejte se na to z téhle stránky – kdyby v St. Felix někdo založil půjčovnu automobilových veteránů a pronajímal retro auta a další vozidla na společenské události, nedělalo by vám to s Anou starosti?“

„Jistě,“ souhlasí Noah a pragmaticky přikývne. „Už chápu, kam tím míříš, Kate, ale s tím, že ten obchod brzy otevře, vážně nic nenaděláš.“

„Že ne?“ ohradím se a založím si paže na hrudi. „To bych se na to podívala…“

Tři

Ještě jednou Noahovi poděkuju, slíbím, že se pro ten šicí stroj zastavím, a odejdu. Vydám se s Barneym na Harbour Street a hlavou se mi bez ustání honí znepokojivé myšlenky.

Noah měl pochopitelně pravdu – nemohla jsem nikomu fyzicky zabránit, aby si tu otevřel obchod s výtvarnými potřebami. Ale nebylo pochyb o tom, že pokud se to stane, rozhodně to sníží naše zisky. Naší silnou stránkou byly řemeslné potřeby, takže jsme se nesnažili mít na skladě tolik výtvarných potřeb jako ve specializovaném obchodě, protože jsme na to zkrátka neměli prostory. Byli jsme však jediné místo v St. Felix, kde jsme byli schopni obstarat cokoli, takže když některému z mnoha amatérských malířů, kteří se každoročně hrnuli do města, došla ultramarínově, blankytně nebo jakákoli jinak modrá či zelená barva, což se stávalo často, v současnosti se mohli obrátit pouze na nás.

„Ještě si na chvilku odskočím,“ sdělím Anitě, když Barney proběhne dveřmi a okamžitě si to namíří k misce s vodou za prodejním pultem. „Nebudu pryč dlouho. Se Sebastianem to tu chvilku zvládnete, viď?“

„Samozřejmě, zlato,“ odpoví Anita a skládá přitom vzorky prošívané látky do úhledných trojúhelníčků. „Máš v plánu něco hezkého?“

„Ani ne,“ odpovím rychle, protože jí to právě teď nechci vysvětlovat. „Hned budu zpátky. Už přišla Molly?“

„Ano. Vyhnala jsem ji nahoru, aby si začala dělat úkoly, jak jsi říkala.“

„Jsi hvězda, Anito!“

„Možná si s sebou vzala kousek koláče, aby jí to břemeno ulehčil,“ dodá Anita a při práci se poklidně usměje.

Vyjdu z obchodu a rychle vykročím po Harbour Street. Když procházím kolem pekárny Modrý kanárek, mávnu na naše místní pekaře Anta a Deca. Jako vždy v pozdní odpoledne vypadá jejich výloha prázdná a uvnitř je mnohem větší klid, než když jsem ji míjela o něco dřív. Tehdy fronta dosahovala až na dlážděný chodník a lidé trpělivě čekali na vynikající koláče, chlebíčky a samozřejmě i tradiční pirohy.

Bývalé řeznictví, o kterém se zmínil Noah, se nenachází na Harbour Street. Stojí na malé křižovatce, hned na očích, kde ho obklopují další obchody v honosnějším stylu – včetně lékárny, banky a trafiky.

Když jsem v posledních několika týdnech chodila okolo, všimla jsem si, že tam probíhá nějaká rekonstrukce, ale protože výloha byla zatažená roletou, ani v nejmenším jsem netušila, co tu má být.

Teď nemyslím skoro na nic jiného.

„Dobrý den,“ pozdravím několik místních obyvatel, kteří kolem mě projdou po chodníku, a přitom se dívám nahoru na budovu, kde kdysi bývalo řeznictví. „Dneska je krásně, viďte?“

Jedno z horních oken je otevřené, takže slyším hrát rádio. Rozhodně tam někdo je.

„Haló!“ zavolám do otevřeného okna. „Jste doma?“ Ať už je tam kdokoli, přes hudbu mě zjevně neslyší. Popojdu dopředu, zaklepu na dveře a opět ustoupím.

Nic.

Zaklepu ještě silněji, tentokrát bojovněji.

„Jo!“ uslyším hlas vycházející z okna. „Co potřebujete? Ještě jsme neotevřeli.“

„Ano, to vidím!“ houknu zpátky a znovu couvnu, abych viděla, s kým hovořím. „Mohla bych prosím mluvit s majitelem, jestli je doma?“

„To jsem já.“ Z okna vykoukne muž v kšiltovce. Usměje se. „Co si přejete?“

„Ehm, mohl byste jít dolů a otevřít?“ zeptám se. „Je trochu rozpačité křičet na vás otevřeným oknem.“

„Jít vám otevřít by pro mě bylo ještě rozpačitější.“

„Proč?“

Na chvíli se odvrátí a pak vzdychne. „Věřte mi, že je to tak. Co tedy chcete?“ zeptá se. Působí trochu podrážděně. „Právě teď mám plno práce.“

Skvělé.

„Chtěla jsem si s vámi promluvit o vašem obchodě.“

„Proč? Hledáte práci? Zatím nikoho nepřijímám.“

„Ne, to tedy rozhodně nehledám. Vlastně mám vlastní obchod.“

„Blahopřeju!“ zakření se. „Tak to jsme dva. Máme to ale štěstí!“

Nedokážu odhadnout, jestli si dělá legraci, nebo ne, ale dál čeká na odpověď, zubí se na mě a nevinně mrká tmavohnědýma očima.

„Heleďte, nejsem připravená vést tento rozhovor takhle venku na veřejnosti,“ povím mu. „Ale ráda bych s vámi… něco probrala.“

„Opravdu?“ Vidím, jak povytáhne obočí, které zmizí pod kšiltem jeho čapky. „To zní zajímavě. Končím tu…“ Mrkne na hodinky. „Asi za hodinu. Nechcete se se mnou sejít v té hospodě v přístavu, řekněme… v šest? Až budu držet půllitr, můžeme probrat všechno, co chcete.“

„Asi myslíte Veselou mořskou pannu?“

Přikývne.

Vzdychnu. „Jestli nejste ochotný jít dolů a promluvit si o tom hned…“ Stále se nepouštím naděje, že si to rozmyslí.

„Nejsem.“

„V tom případě dobře, asi se s vámi budu muset sejít v šest.“

„Bezva.“ Jeho hlava zmizí v okně. „Jestli je to všechno,“ dodá, když se po několika vteřinách znovu objeví, „někteří z nás, majitelů obchodů, musí pracovat.“ Znovu se ztratí a zavře okno.

Obrátím oči v sloup a podrážděně zavrtím hlavou. Pak se rychle obrátím a vykročím zpátky po ulici.

Krucinál, je to hrozně popuzující chlap. Pokud však chci zjistit o jeho obchodu něco víc, budu muset přistoupit na jeho návrh a sejít se s ním později v hospodě.

Kromě Molly a Barneyho pro mě není nic důležitějšího než můj obchůdek a jeho zaměstnanci. Dřela jsem jako mezek, abych ho dostala tam, kde dnes je, a jsem odhodlaná zjistit, jestli má tento čerstvý přistěhovalec do St. Felix v úmyslu ohrozit náš úspěch.

Čtyři

„S kým přesně jdeš na to rande?“ zeptá se Molly, když sedím u toaletního stolku ve svém pokoji v našem bytě nad obchodem a snažím se učesat si dlouhé husté vlasy.

„Kolikrát ti mám opakovat, že to není rande?“ trvám na svém a konečně protáhnu kartáč neústupným chuchvalcem, se kterým cukám posledních několik vteřin.

Pohlédnu na sebe do zrcadla. Dokonce i ze svého kritického pohledu vidím, že teď vypadám líp než před půlhodinou, když jsem skončila v obchodě a dala si sprchu. Je příjemná změna vidět své vlasy rozpuštěné. Obvykle si je stahuju do vysokého culíku, zčásti proto, že je to při práci praktičtější, a zčásti kvůli silnému mořskému větru, který podle mého názoru v okolí St. Felix vane neustále. „Jen se mám sejít s majitelem nového obchodu s výtvarnými potřebami, o kterém mi řekl Noah.“

„Abys ho sjela na tři doby? Sebastian mě informoval.“

„Ne,“ popřu to a přemýšlím, jestli bych se měla trochu nalíčit. Dnes večer vypadám dost pobledle a pod očima mám tmavé kruhy. „Jen bych se ráda dozvěděla, jaké zboží hodlá nabízet a jestli to nějak ovlivní naše podnikání. Nevím, jestli v jeho obchodě budou prodávat jen výtvarné potřeby, nebo jestli rozšíří záběr…“

„Je sexy?“ zeptá se Molly.

„Kdo?“

„Ten chlap, se kterým ses seznámila. Jak se jmenuje?“

„To mi neřekl.“ Sáhnu po lesku na rty. „K představování jsme se vůbec nedostali.“

„Rande naslepo!“ vyjekne Molly vzrušeně. „Senza.“

„Podle mě při rande naslepo víš, jak se dotyčný jmenuje, ale nikdy dřív jsi ho neviděla. Tohle je obráceně.“

„Tak se tě tedy zeptám znovu. Je sexy?“

Odvrátím se od zrcadla a pohlédnu na ni. Molly leží nenuceně na břiše na mojí posteli, jedním okem pokukuje po telefonu ve své ruce a druhým na mě, jak se chystám.

„Ne že by se tím něco změnilo, ale ne, neřekla bych. Viděla jsem ho jen v okně v patře a měl na hlavě čepici.“

Molly o tom přemýšlí. „Jakou čepici?“

„Myslím, že kšiltovku. Proč?“

„Byl na ní nějaký nápis?“

„Nevím! Co na tom záleží?“

„Protože kdybychom věděly, co ho zajímá, možná bychom o něm vydedukovaly něco víc.“

Vzdychnu a obrátím se zpátky k zrcadlu. „Tohle všechno je naprosto nepodstatné, Molly. Jak už jsem ti řekla, není to rande.“

„Ale používáš make-up. A to se nikdy nelíčíš.“

„Někdy ano.“

„Ne, pokud se na někoho nesnažíš udělat dojem.“

„Chci dnes večer působit sebejistě, nic víc. Víš, jak moc pro mě můj obchod znamená. Chci se ujistit, že nic nezničí úspěch, na kterém jsme od chvíle, kdy jsme se sem nastěhovaly, tak tvrdě pracovaly.“

„Jo, znám tu historku,“ utrousí Molly, zvedne se a posadí se do tureckého sedu. „Jak byl odjakživa tvůj sen mít obchod a prodávat vlastní výrobky. Jak ses musela vzdát kariéry, když jsem se narodila, a jak se ti až teď podařilo dostat tam, kde jsi vždycky chtěla být.“

„Tak nějak.“ Dokončím lehké nanesení řasenky. „I když v tvém podání to vyznělo, jako by mě to, že tě mám, drželo zpátky.“

„Drželo, ne?“

„V té době možná trochu ano.“ Mrknu na svůj odraz v zrcadle. „Ale víš, že bych neměnila. Možná to, že jsem čekala až doteď, znamená, že je to mnohem lepší, než by to bylo tehdy. Nejlepší věci přicházejí…“

„Těm, kdo si počkají. Jo, to už jsi říkala. Ty a tvoje inspirativní citáty, mami. Měla by sis založit účet na Instagramu.“

„Mám dost starostí s tím, který máme pro obchod, díky.“

„Už jsem ti říkala, ať to necháš na mně.“

„Musíš se soustředit na školu.“

„Určitě bych zvládla i sociální média pro obchod. Mohla bys mi za to zaplatit…“

Znovu se obrátím a žalostně se na ni usměju. „To mě mohlo hned napadnout!“

„Moc ti to sluší, mami,“ řekne Molly a zadívá se na mě s hlavou nakloněnou na stranu. „Opravdu vypadáš skvěle. Měla bys vyvíjet nějakou snahu častěji.“

„Díky, tedy asi?“ Vstanu a krátce pohlédnu na hodiny v ložnici. „Proboha, to už je tolik? Měla bych vyrazit. Pojď svou mámu pevně obejmout pro štěstí.“

Molly se skutálí z postele a na chvíli se obejmeme.

„Moje máma jde na rande,“ prohlásí, couvne a znovu se na mě zadívá. „Co bude dál?“

„Říkám ti naposledy, že to žádné rande není!“

Hospoda U Veselé mořské panny je nedaleko od obchodu, a když se blížím k přístavu, slyším, jak kostelní zvony odbíjejí šest. Je nádherný večer a město je stále plné rekreantů vyhřívajících se v zapadajícím slunci.

Zahlédnu majitele nového obchodu, jak sedí před hospodou u dřevěného stolu s půllitrem piva v ruce. Teď nemá na hlavě čapku, takže vidím, že má krátké vlnité hnědé vlasy. Na očích má sluneční brýle, jaké nosívají piloti, a bílou košili, která těsně přiléhá k jeho široké hrudi a mohutným ramenům. Jakmile se přiblížím, zamává na mě.

„Haló!“ zavolá a usměje se, ovšem nevstane. „Chcete si ke mně přisednout?“

„Díky,“ přikývnu. „Ale nejdřív bych si měla dojít pro něco k pití. Nechcete ještě?“

„Kdepak, jsem v pohodě, díky.“ Pak se z nějakého důvodu, kterému nerozumím, zatváří trochu rozpačitě.

„Tak já si pro něco skočím. Omluvte mě, hned budu zpátky.“

Nechám ho samotného – opravdu musím zjistit, jak se jmenuje – a zamířím do lokálu. Hostinská Rita mě rychle přijde obsloužit.

„Co ti mám přinést, zlato?“ zeptá se. „Nevídáme tě tu často… zvlášť tak brzy.“

„Pomerančový džus s ledem, prosím, Rito. Ano, mám tu s někým schůzku.“

„Páni!“ vykřikne Rita a sáhne pro lahev pod barem. „To je vzrušující!“

„Ne, o to nejde. Je to pracovní.“

„Vážně?“ S neskrývaným zklamáním nabere led do skleničky a potom mi nalije džus až po okraj. „To vypadá hrozně nudně. Doufala jsem, že půjde o něco mnohem zajímavějšího. Miluju romantiku.“

„Víš něco o tom obchodu, který budou otvírat na místě bývalého řeznictví?“ zeptám se. Schválně přejdu její poznámku a podám jí pětilibrovou bankovku. Rita zná v St. Felix všechno a všechny, takže i o tomhle by mohla něco vědět.

„Bude to obchod s výtvarnými potřebami, je to tak?“ zeptá se a sáhne do pokladny pro drobné nazpátek. „Ten chlap, který ho otvírá, právě teď venku popíjí pivo, jestli s ním chceš mluvit. Aha… to je ta tvoje pracovní schůzka?“

„Ano,“ přisvědčím a vezmu si několik mincí, které mi Rita vtiskne do dlaně.

„Pěknej mužskej. Přesto netvrdím, že bych chtěla v jeho kůži vést obchod.“

„Jak to myslíš?“ Najednou se do lokálu nahrne početná skupina zákazníků a Rita je nucena ukončit náš rozhovor kvůli vlastním obchodním zájmům.

Slunce na obloze je tak nízko, že když s pitím mířím ven ke stolu, musím si clonit oči před světlem. Posadím se naproti svému společníkovi.

Vytáhnu z kabelky sluneční brýle.

„Takhle je to lepší,“ podotknu. „Předtím jsem pořádně neviděla – večer bývá slunce tady v přístavu velice ostré.“

Muž naproti mně se usměje. „Bude ohromující západ slunce. Povězte mi prosím, že takové počasí je tu pořád.“

„Kéž by. Jediné slovo, jímž bych popsala počasí v St. Felix, je proměnlivé – máme tu vlastní mikroklima. Pár mil odsud na pobřeží může lít jako z konve, a tady je přesto slunečno, a naopak.“

„Toho jsem se bál. Dobrá, o to víc bychom tedy měli dnešní nádherný večer ocenit. Člověk musí žít v přítomnosti, viďte?“

„Ano, asi ano. Ještě jsem se pořádně nepředstavila – jsem Kate.“

„Jack,“ promluví a napřáhne ruku. „Rád vás poznávám, Kate. Nechci sice začínat o práci, ale když jste odpoledne stála před mým obchodem, vypadala jste, že vás něco velmi znepokojuje. Co pro vás můžu udělat?“

„Jen přemýšlím, jaký typ obchodu hodláte otvírat,“ promluvím a napiju se pomerančového džusu. Stále se snažím působit nenuceně. „Slyšela jsem, že má mít něco společného s výtvarnými potřebami.“

„To je pravda, ano.“

„A budete prodávat jenom je?“

„Hlavně. Všiml jsem si tu díry na trhu a vzhledem k tomu, kolik lidí sem každoročně jezdí malovat, mi připadalo škoda ji takříkajíc nezaplnit.“

„V mém obchodě taky prodáváme výtvarné potřeby,“ sdělím mu. Stále se přitom snažím udržovat lehkovážný tón. „A zvládáme to skvěle. Divil byste se, kolika lidem dojdou odstíny modři, když malují mořské scenerie.“

„Přesně moje slova!“ prohlásí Jack. „Tohle místo úplně volá po slušném dodavateli výtvarných potřeb. Který obchod je ten váš?“

Zaskřípu zuby a zatnu čelisti. Copak si neuvědomuje, jak je hrubý? Prý slušný obchod!

„Patří mi Katin cornwallský obchod s uměleckými předměty na Harbour Street,“ odpovím odhodlaně.

„Ovšem, myslím, že jsem si ho všiml. Prodáváte podomácku vyráběné drobnosti, viďte – čajové panenky, tašky a podobné věci.“

„Nejsou to jen drobnosti. Všechny osobně navrhuju a vyrábím – tedy s trochou pomoci několika velmi talentovaných místních žen –, takže naše zboží je ruční práce. Sama ho vyšívám na stroji.“

Jack se na mě s pobaveným výrazem zadívá. „Klídek! Nesnažím se vás urazit. Zní to skvěle. A daří se vám dobře?“

„Vlastně velmi dobře.“

„To jsem rád. Ale zmínila jste se, že prodáváte i nějaké výtvarné potřeby. Kde je máte?“

„To ano.“

„Tak v čem je problém?“

Našpulím rty.