Yuval Noah Harari

SAPIENS

Stručná historie lidstva

Copyright © 2024 by Yuval Noah Harari. All rights reserved.

Podle anglického originálu Sapiens: A Brief History of Humankind vydalo v edici H!story nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2025. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Anna Pilátová

Odpovědná redaktorka Zuzana Kačerová

Jazyková redaktorka Martina Rybičková

Šéfredaktor Marek Vlha

Odborná spolupráce Alexander Tomský a Marek Vlha

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Obálka Suzanne Dean

Úprava české obálky David Dvořák

Mapy Neil Gower

Jazyková korektura Aleš Antošík

E-kniha Alena Zachová, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-sapiens, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2025

ISBN 978-80-7555-269-3

POZNÁMKA K VÝROČNÍMU VYDÁNÍ

Tato kniha poprvé vyšla v roce 2014. Toto vydání k desátému výročí zahrnuje nový doslov Yuvala Noaha Harariho, v němž se zamýšlí nad vývojem v posledním desetiletí, a různé další revize původního textu. 

ČASOVÁ OSA DĚJIN

PŘED KOLIKA LETY

13,8 miliardy | Objevuje se hmota a energie. Počátek fyziky. Utvářejí se atomy a molekuly. Počátek chemie.
4,5 miliardy | Vzniká planeta Země.
4 miliardy | Vzniká život. Počátek biochemie.
3,8 miliardy | Vznik prvních organismů. Počátek biologie.
6 milionů | Poslední společná prababička lidí a šimpanzů.
2,5 milionu | V Africe se vyvinul člověk. Užití kamenných nástrojů.
2 miliony | Lidská populace se šíří z Afriky do Eurasie. Vývoj různých lidských druhů.
400 tisíc | V Evropě a na Blízkém východě se vyvinuli neandertálci. Rozšíření užití ohně.
300 tisíc | V Africe se vyvinul homo sapiens.
70 tisíc | Kognitivní revoluce. Objevuje se vyprávění příběhů. Počátek dějin. homo sapiens se šíří z Afriky dál.
50 tisíc | Homo sapiens se usazuje v Austrálii. Vyhynutí australské megafauny.
30 tisíc | Vyhynutí neandetálců. Homo sapiens je nadále jediným lidským druhem.
15 tisíc | Homo sapiens se usazuje v Americe. Vyhynutí americké megafauny.
12 tisíc | Zemědělská revoluce. Domestikace rostlin a živočichů. Stálé osady.
5 tisíc | První království, písmo a peníze. Polyteistická náboženství.
4 250 | První říše: Sargonova akkadská říše.
2 500 | Vynález mincí – univerzální měna. Perská říše – univerzální politický řád. Buddhismus v Indii – univerzální nauka.
2 tisíce | Říše Chan v Číně. Říše římská ve Středomoří. Křesťanství.
1 400 | Islám.
500 | Vědecká revoluce. Lidstvo si připustí svou nevědomost a začne získávat nevídanou moc. Evropané začnou dobývat Ameriku a oceány. Celá planeta se stává jednou historickou oblastí. Vzestup kapitalismu.
200 | Průmyslová revoluce. Rodinu a komunitu nahrazuje stát a trh. Masové vymírání rostlin a zvířat.
současnost | Člověk překročil hranice planety Země. Přežití lidstva je ohroženo jadernými zbraněmi. Vývoj organismů je spíše než přírodním výběrem čím dál tím více řízen cílenou manipulací.
budoucnost | Stane se „inteligentní plán“ zásadním principem života? První neorganické formy života? Stanou se lidé bohy?

ČÁST PRVNÍ

Kognitivní revoluce

1. Otisk lidské ruky z doby před přibližně 30 tisíci lety v jeskyni Chauvet-Pont-d′Arc v jižní Francii. Jako by chtěl někdo říct: „Byl jsem tady!“

1. KAPITOLA

Bezvýznamný živočich

Přibližně před 14 miliardami let vznikla během takzvaného velkého třesku hmota, energie, čas a prostor. Zkoumáním těchto základních veličin našeho vesmíru se zabývá fyzika.

Asi 300 tisíc let po svém vzniku se hmota a energie začaly shlukovat do složitých útvarů, kterým říkáme atomy. Spojováním atomů pak vznikly molekuly. O vzniku atomů, molekul a o jejich vzájemném působení pojednává chemie.

Zhruba před 4 miliardami let se na planetě zvané Země některé molekuly spojily a vytvořily mimořádně velké a složité struktury, které nazýváme organismy. Studiu organismů se věnuje biologie.

Přibližně před 70 tisíci lety začaly organismy patřící k druhu homo sapiens vytvářet ještě složitější struktury a hodnoty, jejichž souhrnu říkáme kultura. O vývoji lidských kultur vyprávějí dějiny.

Průběh dějin zásadním způsobem ovlivnily tři revoluce. Kognitivní revolucí před asi 70 tisíci lety dějiny začaly, zemědělskou přibližně před 12 tisíci lety nabraly nové tempo a vědecká revoluce, která začala před pouhými 500 lety, by možná mohla dějiny ukončit a stát se počátkem něčeho zcela jiného. Tyto tři události zásadně ovlivnily celé lidstvo a všechny ostatní organismy na Zemi.

* * *

Lidé tu byli už dávno před začátkem dějin. Primáti velmi podobní současným lidem se objevili před 2,5 milionu let, ale po bezpočet generací nijak nevynikali nad jinými živočichy.

Kdybyste se před dvěma miliony let vydali ve východní Africe na procházku, dost možná byste narazili na povědomé lidské postavy: matky úzkostlivě objímající novorozence, hloučky bezstarostných dětí hrajících si v blátě, pubescenty vzpouzející se společenským zvyklostem, unavené starce toužící po klidu, drsné chlapáky snažící se zaujmout místní krásku i moudré staré ženy, které to všechno viděly už stokrát. Tito pravěcí lidé milovali, hráli si, navazovali pevná přátelství a soutěžili o moc a postavení – ale totéž činili i šimpanzi, paviáni nebo sloni. Nebylo na nich nic výjimečného. Nikdo, člověka nevyjímaje, neměl ani tušení, že se potomci pravěkých lidí budou jednou procházet po Měsíci, rozbíjet atom, luštit genetické kódy nebo zaznamenávat dějiny. Naši předci byli bezvýznamní živočichové, kteří své životní prostředí neovlivňovali o nic víc než gorily, svatojánské mušky nebo medúzy.

Biologové třídí organismy podle druhů. U živočichů platí, že pokud se mohou mezi sebou pářit a z jejich spojení se rodí plodní potomci, patří ke stejnému druhu. Kůň a osel mají nepříliš vzdáleného společného předka a sdílejí celou řadu tělesných znaků. Dokonce je lze přimět k páření, ale jejich potomstvo, muly, je neplodné. Z toho plyne, že jsou příslušníky různých druhů. Naproti tomu buldok a kokršpaněl, ačkoli se od sebe na první pohled nápadně liší, spolu mohou kopulovat a jejich štěňata, až povyrostou, také mohou mít s jinými psy mladé, protože jsou všichni příslušníky stejného druhu: jsou to psi.

Druhy, které se vyvinuly ze společného předka, se sdružují do rodu (latinsky genus, množné číslo genera): například lvi, tygři, levharti a jaguáři jsou různými druhy rodu Panthera. Biologové dávají organismům latinská jména složená ze dvou částí, a to jména rodu a druhu. Tak například lev se nazývá Panthera leo, kde leo je druh rodu Panthera. Dokonce lze předpokládat, že čtenář této knihy je homo sapiens – patří tedy do druhu sapiens (moudrý) rodu homo (člověk).

Rody se dále seskupují do čeledí, jako jsou kočkovití (sem patří lvi, gepardi i kočky domácí), psovití (vlci, lišky, šakali) nebo slonovití (sloni, mamuti, mastodonti). Všichni příslušníci dané čeledi pocházejí z jednoho předka zakladatele, tedy z jedné konkrétní samice či samce. A tak všechny kočkovité šelmy – od nepatrného domácího koťátka až po zuřivého lva – jsou potomky společného kočkovitého předka, který žil přibližně před 25 miliony let.

Homo sapiens má také svou čeleď. Tato banální skutečnost bývala jedním z přísně střežených tajemství dějin. Homo sapiens sám sebe dlouho vnímal jako tvora zcela izolovaného od ostatních živočichů, jako sirotka bez rodiny, bez bratranců a sestřenic – a především bez rodičů. Ale tak to není. Ať se nám to líbí, nebo ne, jsme příslušníky velké a neobyčejně hlučné čeledi hominidů, neboť mezi naše blízké žijící příbuzné patří šimpanzi, gorily a orangutani. Geneticky jsou lidskému druhu nejbližší šimpanzi. Před pouhými 6 miliony let měla jedna opice dvě dcery: jedna se stala předkyní všech šimpanzů, druhá pak naší praprababičkou.

KOSTLIVCI VE SKŘÍNI

Homo sapiens skrývá ještě jedno nepříjemné tajemství. Nejenže máme mnoho necivilizovaných bratranců a sestřenic, ale byla doba, kdy jsme měli i mnoho bratrů a sester. Zvykli jsme si považovat se za jediné lidi, neboť už 10 tisíc let jsme jediným lidským druhem na Zemi, ale člověk ve skutečnosti znamená „živočich rodu homo“ a ten kdysi vedle homo sapiens zahrnoval celou řadu druhů. A navíc, jak si ukážeme v poslední kapitole této knihy, je docela dobře možné, že v nepříliš vzdálené budoucnosti budeme opět konfrontováni s lidmi odlišného druhu. Abych předešel nedorozumění, výrazem „sapiens“ označuji pouze členy druhu homo sapiens, všechny ostatní příslušníky rodu homo budu nazývat lidmi.

Lidé – živočichové rodu homo – se ve východní Africe vyvinuli přibližně před 2,5 milionu let z rodu hominidů zvaného australopithecus čili jižní opice. Zhruba před dvěma miliony let několik takových skupin pravěkých mužů a žen opustilo domov, vydalo se do světa a osídlilo rozsáhlá území severní Afriky, Evropy a Asie. A protože přežití v zasněžených lesích severní Evropy vyžadovalo jiné vlastnosti, předpoklady a schopnosti než život v dusných pralesích Indonésie, rozvíjely se lidské populace různým směrem. To vedlo ke vzniku několika odlišných druhů a každému z nich pak vědci dali nové honosné jméno.

2. Portréty našich bratranců podle spekulativních rekonstrukcí (zleva doprava): homo rudolfensis (východní Afrika), homo erectus (východní Asie) a homo neanderthalensis (Evropa a západní Asie). Všichni jsou to lidé.

V Evropě a v západní Asii se vyvinul druh homo neanderthalensis (člověk z údolí Neanderthal), o jehož příslušnících mluvíme jako o neandertálcích. Byl mnohem mohutnější a svalnatější než naši současníci a dobře se přizpůsobil chladnému podnebí západní Eurasie doby ledové. Východní část Asie obýval bezmála dva miliony let homo erectus čili člověk vzpřímený, což z něj činí vůbec nejdéle žijící lidský druh. Není pravděpodobné, že bychom my tento rekord překonali. Lze pochybovat dokonce i o tom, zda homo sapiens vůbec přežije dalších tisíc let; dva miliony let jsou tedy opravdu mimo naši ligu.

Indonéskou Jávu jako první zalidnil homo soloensis (člověk z údolí řeky Solo), vybavený k životu v tropech, a na malém ostrově Flores se tento archaický člověk časem radikálně zmenšil. Lidé tam doputovali v dobách, kdy bylo moře mimořádně nízké a na ostrov se dalo dostat z pevniny. Zvýšení mořské hladiny je uvěznilo a nouze o potravu způsobila postupnou degeneraci. Vysocí jedinci vymírali první, kdežto ti menší přežívali lépe. Postupně se z lidí na ostrově Flores stali trpaslíci známí pod vědeckým názvem homo floresiensis. Dosahovali maximální výšky jednoho metru a vážili pouhých 25 kilogramů. Přesto byli schopni vyrábět kamenné nástroje; občas dokonce lovili místní slony, i když nutno poznamenat, že i ti patřili k trpasličímu druhu.

V roce 2010 vědci vynesli na světlo dalšího ztraceného bratrance lidstva – v jeskyni Denisova na Sibiři objevili zkamenělou prstní kůstku. Genetická analýza prokázala, že prst patří neznámému lidskému druhu, a tak byl pojmenován homo denisova. A kdovíkolik dalších příbuzných se ještě skrývá v různých jeskyních, na odlehlých ostrovech i v nehostinných klimatických pásmech a čeká na objevení.

Zatímco se v Evropě a v Asii vyvíjely tyto lidské druhy, evoluce se nezastavila ani ve východní Africe. Z kolébky lidstva povstala řada dalších druhů, například homo rudolfensis, člověk od Rudolfova jezera, homo ergaster, člověk pracující, a nakonec i náš vlastní druh, poněkud neskromně pojmenovaný homo sapiens, člověk moudrý.

Některé tyto druhy byly statné, jiné trpasličí. Některé se staly obávanými lovci, jiné mírumilovnými sběrači rostlin. Některé žily na jediném ostrově, jiné – a byla jich celá řada – se rozšířily po celých kontinentech. Všechny však patřily k rodu homo. Byli to lidé.

Je běžný omyl, že si tyto druhy představujeme, jako by byly seřazené do jedné rodové linie, kde ergaster dal vzniknout druhu erectus, ten se vyvinul v neandertálce a ti zplodili nás. Takový lineární model budí klamnou představu, že na Zemi v každém daném okamžiku žil jen jeden typ člověka a že všechny dřívější druhy byly jen staršími modely nás samých. Ve skutečnosti byla naše planeta v době před 2 miliony až 10 tisíci lety domovem několika lidských druhů. A proč by tomu tak nemělo být? I dnes existují různé druhy medvědů: medvěd hnědý, baribal, grizzly i lední medvěd. V jednu chvíli po světě chodilo nejméně šest odlišných lidských druhů. Nikoli naše mnohodruhová minulost, ale současná výlučnost je zvláštní – a možná nás i z něčeho usvědčuje. Jak si brzy ukážeme, sapiens vzpomínky na své předky potlačuje z velmi dobrého důvodu.

CENA ZA MYŠLENÍ

Lidské druhy se od sebe sice v mnohém liší, ale několik charakteristických vlastností mají společných. Především mají v porovnání s jinými živočichy neobyčejně velký mozek. Savec vážící 60 kilo disponuje mozkem o průměrné velikosti 200 kubických centimetrů. První muži a ženy před 2,5 milionu let měli mozek o průměrné velikosti 600 kubických centimetrů. Mozek dnešního člověka má 1200–1400 kubických centimetrů a mozek neandertálců byl dokonce ještě větší.

Považujeme za zcela samozřejmé, že evoluce dala přednost větším mozkům. Své vysoké inteligence si považujeme natolik, že jednoduše předpokládáme, že čím větší mozek, tím lépe. Kdyby tomu tak ale opravdu bylo, rekrutovaly by se z čeledi kočkovitých zvířata, která by uměla počítat integrály, a žáby by už dávno vymyslely vlastní vesmírný program. Proč jsou tedy ohromné mozky v říši zvířat tak vzácné?

Velký mozek totiž klade na tělo značné požadavky. Má velkou váhu a špatně se nosí, zvlášť když ho chrání masivní lebka. Je velmi nesnadné ho živit. Mozek homo sapiens sice představuje přibližně jen 2 až 3 procenta celkové tělesné hmotnosti, ale spotřebuje 25 procent tělesné energie (v klidovém stavu). Jen pro srovnání, mozek ostatních primátů spotřebuje jen 8 procent klidové tělesné energie. Za nástroj myšlení museli pravěcí lidé zaplatit hned dvakrát: trávili více času hledáním potravy a jejich svalstvo se zmenšovalo a sláblo. Jako vláda, která přesouvá peníze z konta obrany na konto vzdělání, lidé přesunuli energii z bicepsů na neurony. Sotva se dá předpokládat, že je to dobrá strategie pro přežití v savanách. Šimpanz sice v debatě s homo sapiens nikdy nezvítězí, ale může člověka roztrhat jako hadrovou panenku.

Dnes se ale naše velké mozky vyplácejí. Vyrábíme auta a zbraně, takže se dokážeme pohybovat mnohem větší rychlostí a nemusíme s šimpanzi zápasit – umíme je střílet z bezpečné vzdálenosti. Auta a zbraně však představují poměrně nedávný vynález. Po více než dva miliony let se lidské neuronové sítě zvětšovaly, i když lidé kromě několika pazourkových nožů a špičatých klacků neměli nic dalšího, čím by se mohli chlubit. Co tedy během dvou milionů let způsobovalo rozvoj lidského mozku? Upřímně řečeno, nevíme.

Dalším charakteristickým lidským rysem je vzpřímená chůze po dvou končetinách. Vestoje se lépe rozhlíží po savaně a pátrá po zvířatech či nepřátelích, paže se uvolní k jiným účelům, mohou házet kamením nebo dávat znamení. Čím více toho ruce zvládly, tím lépe na tom jejich majitel byl a vývoj vedl ke zvýšené koncentraci nervů a jemného svalstva v prstech i v dlaních. Proto lidé dokážou provádět velmi složité ruční práce, především vyrábět a užívat důmyslné nástroje. První důkazy o výrobě pracovních pomůcek pocházejí z doby přibližně před 2,5 milionu let a nástroje jsou také základním vodítkem, podle něhož archeologové pravěké lidi rozpoznávají.

Vzpřímená chůze s sebou ale nese i nevýhody. Kostra primátů se po miliony let vyvíjela tak, aby podpírala tvora o čtyřech končetinách s relativně malou hlavou. Přizpůsobit ji vzpřímené postavě nebyl jednoduchý úkol, zvláště když měl tento podpůrný systém nést tak velkou zátěž. Lidstvo za svůj široký rozhled a zručné ruce zaplatilo bolestmi zad a ztuhlým krkem.

Na ženy tato změna dopadla ještě tvrději. Vzpřímená chůze vyžaduje užší boky, čímž se zúžil porodní kanál – a to právě v době, kdy se hlavičky dětí začínaly zvětšovat. Smrt při porodu se pro lidské samice stala nezanedbatelným rizikem. Větší šanci na přežití a zplození dalších dětí tak měly ženy, které rodily v době, kdy hlava a mozek dítěte byly ještě relativně malé a tvárné. Přirozený výběr proto upřednostňoval dřívější porody. Lidé ve srovnání s jinými živočichy přicházeli na svět předčasně s nerozvinutými základními životními funkcemi. Hříbě umí už chvíli po porodu klusat a kotě opouští svou matku a postará se samo o sebe několik týdnů po narození. Naproti tomu lidská mláďata jsou bezmocná – ochranu, potravu i výchovu jim po řadu let poskytují dospělí.

Tato skutečnost se zasloužila o rozvoj sociálních dovedností lidstva, přispěla však i k jeho společenským problémům. Kdyby s sebou osamělé matky musely nosit plačící děti, nedokázaly by pro sebe a své potomky nasbírat dost potravy. Výchova dětí vyžadovala stálou pomoc rodiny i sousedů a musel se do ní zapojit celý kmen. Vývoj zvýhodňoval jedince, kteří uměli vytvářet silné společenské vazby. Jelikož se lidé rodí nevyvinutí, potřebují vzdělání a socializaci mnohem více než jiní živočichové. Většina savců vyjde z dělohy jako glazovaná keramika z pece: každý pokus o dotvarování by jim uškodil. Pouze lidská mláďata vstupují do světa jako roztavené sklo ze sklářské pece: dají se až překvapivě snadno táhnout, točit a různě tvarovat. Proto můžeme z dětí vychovat křesťany nebo buddhisty, kapitalisty nebo socialisty, válečníky či osoby mírumilovné.

* * *

Běžně předpokládáme, že užívání nástrojů, vynikající schopnost učení i složitá organizace společnosti poskytují lidstvu velké výhody. Mohli bychom si myslet, že právě díky nim jsme se stali nejmocnějšími tvory na Zemi. Lidé však z těchto výhod mohli těžit i po celé dva miliony let, a přesto byli slabým a okrajovým druhem. Ani velký mozek a ostré kamenné nástroje jim v pravěku moc nepomáhaly: žili v neustálém strachu z šelem, zřídka dokázali ulovit velké zvíře a při životě je držel sběr rostlin, pojídání hmyzu a drobných živočichů, a dokonce i dojídání mršin, jež zanechali silnější masožravci.

První kamenné nástroje se většinou používaly na rozbíjení kostí, aby se z nich dal získat morek. Někteří vědci se dokonce domnívají, že právě toto byla naše původní ekologická činnost. Jako se datel specializuje na vybírání hmyzu z kůry stromů, tak se první lidé zaměřili na vyjídání morku z kostí. Proč právě morek? Inu, představte si, že pozorujete smečku lvů, která právě požírá žirafu. Musíte trpělivě počkat, dokud neskončí. Ale ani pak nejste na řadě, protože zbytky přicházejí dojídat hyeny a šakalové a ani s nimi se nechcete dostat do křížku. Teprve po nich se odvážíte k mršině přistoupit, opatrně se rozhlédnete a pak se pustíte do jediné poživatelné tkáně, která tam ještě zůstala.

Tak vypadá klíč k porozumění našim dějinám i mentalitě. Rod homo byl až donedávna v potravinovém řetězci někde uprostřed. Po miliony let lovil jen menší zvířata, sbíral rostliny a hmyz a sám byl kořistí dravců. Teprve před 400 tisíci lety si několik lidských druhů trouflo na velkou zvěř a až v posledních 100 tisíci letech se člověk vyšvihl na vrchol potravinového řetězce.

Tento pozoruhodný skok z prostředku na vrchol však měl dalekosáhlé důsledky. Ostatní živočichové, jako lvi a žraloci, se do takového postavení vyvíjeli miliony let. V ekosystému se časem vytvořila rovnováha, která lvům a žralokům znemožnila páchat příliš velké škody. Lovecký úspěch lvů přiměl gazely, aby se naučily rychleji běhat, hyeny lépe spolupracovat a nosorožci se stali ještě zuřivějšími. Lidé ale dosáhli vrcholu rychleji, než se jim ekosystém dokázal přizpůsobit, a ani oni sami to nesvedli. Většina predátorů jsou majestátní tvorové. Miliony let nadvlády jim dodaly sebevědomí; oproti tomu sapiens připomíná diktátora banánové republiky. Protože jsme ještě nedávno byli outsidery savany, jsme plní úzkosti a bojíme se o své postavení, což z nás vytváří kruté a nebezpečné tvory. Důsledkem jsou ničivé války a závažné poškozování ekosystému.

KUCHAŘI

Významným krokem při cestě na vrchol hierarchie zvířat bylo ovládnutí ohně. Některé lidské druhy občasně oheň využívaly už před 800 tisíci lety; zhruba před 300 tisíci lety pak homo erectus, neandertálci i prapředci homo sapiens oheň používali každý den. Získali tak spolehlivý zdroj světla a tepla i smrticí zbraň proti netrpělivě číhajícím lvům. Netrvalo dlouho a lidé nejspíš začali úmyslně vypalovat své okolí. Pečlivě řízený požár proměnil neprůchodné a neužitečné houštiny v prvotřídní travnaté pláně oplývající zvěří. Paleolitičtí podnikatelé se tak mohli svobodně pohybovat mezi doutnajícím porostem a sbírat ohořelá zvířata, ořechy a hlízy.

Tím nejlepším, co oheň umožnil, však bylo vaření. Potraviny v přirozeném stavu nepoživatelné – jako obilí, rýže a brambory – se díky tepelné úpravě časem staly základem našeho jídelníčku. Oheň změnil nejen chemické složení plodin, ale i jejich biologické vlastnosti. Usmrtil bakterie a parazity, kterými se syrové potraviny hemží. Díky tepelné úpravě mohli lidé lépe sežvýkat a strávit své oblíbené pokrmy – ovoce, ořechy, hmyz i maso mršin. Zatímco šimpanz tráví žvýkáním potravy až pět hodin denně, člověk, který si pokrm upeče nebo uvaří, to zvládne za pouhou hodinu.

Vaření lidem umožnilo požívat více různých druhů potravin, věnovat jídlu méně času a vystačit si s menšími zuby a kratšími střevy. Někteří vědci spatřují v tepelné úpravě pokrmů zásadní přínos – zkrátila totiž střevní trakt a zvětšila mozek. Dlouhá střeva a velký mozek spotřebují ohromné množství energie, takže je obtížné mít obojí. Zkrácením střev a snížením energetických nároků tak možná náhodný objev vaření otevřel cestu velkým mozkům neandertálců a homo sapiens.1*

Oheň také vytvořil první výrazný rozdíl mezi člověkem a ostatními živočichy. Skoro u všech zvířat závisí jejich síla na svalech, velikosti zubů či rozpětí křídel. Ačkoli zvířata mohou využívat vítr či vodní proudy, přírodním silám nevládnou a jsou omezena jejich fyzikálními vlastnostmi. Orel sice pozná, že vletěl do sloupce ohřátého vzduchu stoupajícího od zemského povrchu, takže roztáhne křídla a nechá se nadnášet; nerozpozná však, kde se nachází další takový sloupec, a maximální váha, kterou unese, je přísně úměrná rozpětí jeho křídel.

Jakmile se člověk naučil pracovat s ohněm, získal kontrolu nad poslušnou a potenciálně neomezenou silou. Na rozdíl od orla si mohl vybrat, kdy a kde oheň zapálí, a mohl ho použít k rozmanitým účelům. Moc ohně není omezena stavbou, strukturou či silou lidského těla. Jediná slabá žena s křesadlem nebo zapálenou pochodní v ruce mohla během několika hodin spálit celý les. Ovládnutí ohně bylo předehrou k budoucím událostem.

STRÁŽCEM BRATRŮ SVÝCH

Přestože lidé získali výhodu ohně, před 150 tisíci lety ještě stále byli bezvýznamní tvorové. Uměli už sice odehnat lvy, zahřát se za chladných nocí a zapálit suchý porost, ale jejich celkový počet byl mizivý: ani při sečtení všech druhů lidí mezi indonéským souostrovím a Iberským poloostrovem byste pravděpodobně nedosáhli čísla jednoho milionu jedinců. Byl to jen záblesk na ekologickém radaru.

Náš vlastní druh, homo sapiens, už sice měl na světě své místo, ale zatím se staral jen sám o sebe v koutu Afriky. Nevíme přesně, kde a kdy se zvíře klasifikované jako homo sapiens vyvinulo, ale většina vědců má za to, že už před 150 tisíci lety se ve východní Africe vyskytovali lidé, kteří byli alespoň po anatomické stránce jako my. Kdyby měl patolog k dispozici tělo tehdejšího člověka, nezjistil by nic neobvyklého. Díky požehnání v podobě ohně měl menší zuby a čelisti než jeho předci, ale zato větší mozek podobný našemu.

Vědci se shodují také na tom, že přibližně před 70 tisíci lety homo sapiens doputoval z východní Afriky do Arábie, odkud se rychle rozšířil po eurasijském kontinentu.

Mapa 1. Homo sapiens se šíří po celé zeměkouli.

Než se homo sapiens dostal do Arábie, byla většina Eurasie osídlena jinými lidmi. Co se s nimi stalo? Nabízí se dvě možné odpovědi. První je takzvaná teorie křížení, která vypráví pikantní příběh o vzájemné přitažlivosti, sexu a setkávání. Když se afričtí přistěhovalci rozbíhali po světě, mísili se s jinými druhy a dnešní lidé jsou výsledkem tohoto křížení.

Na Blízkém východě a v Evropě narazil na neandertálce. Ti byli svalnatější, měli větší mozek a byli lépe přizpůsobeni chladnému podnebí. Používali nástroje i oheň, byli to zdatní lovci a zdá se, že se také starali o své nemocné a nemohoucí (některé kosterní pozůstatky neandertálců potvrzují výrazné zdravotní postižení). Přestože byli až donedávna zobrazováni jako prototyp zvířeckého a zaostalého „jeskynního člověka“, nová zjištění tyto představy vyvracejí.

Tato teorie o mezidruhovém křížení naznačuje, že když homo sapiens rozšířil své území do oblastí, kde žili neandertálci, docházelo k mísení mezi oběma populacemi, dokud se nespojily v jednu. Pokud je to pravda, pak dnešní Eurasijci nejsou čistými sapiens. Jsou směsí sapiens a neandertálců. A stejně tak když homo sapiens dorazil do východní Asie, křížil se s místními populacemi homo erectus, takže Číňané a Korejci jsou směsí těchto dvou druhů.

Druhé vysvětlení, takzvaná teorie vytlačení, vypráví odlišný příběh – o nesourodosti, odporu a pravděpodobné genocidě. Podle této teorie měl sapiens dost odlišnou anatomii i jiné sexuální návyky a tělesný pach. Proto o sebe druhy nejevily velký zájem, a dokonce i kdyby se do sebe nějaký Romeo Neandertálský a Julie Sapiensová zamilovali, neměli by plodné potomstvo, protože genetické rozdíly mezi těmito lidskými populacemi už byly nepřekonatelné. A když neandertálci vymřeli, jejich geny vyhynuly s nimi. Podle této teorie se homo sapiens s ostatními lidskými populacemi nemísil. Pokud je to tak, původ všech současných lidí lze vysledovat zpět jen do východní Afriky, do doby před 70 tisíci lety. Všichni jsme geneticky čistí homo sapiens.

Rozdíl mezi těmito dvěma teoriemi je velmi podstatný. Z evolučního hlediska je totiž 70 tisíc let velmi krátká doba. Pokud je teorie vytlačení správná, pak mají všichni lidé stejnou genetickou výbavu a rasové rozdíly mezi nimi jsou zanedbatelné. Pokud má ale pravdu teorie křížení, pak genetické rozdíly mezi Afričany, Evropany a Asiaty mohou být staré i statisíce let. Je to politický dynamit nahrávající výbušné rasistické teorii.

3. Rekonstrukce neandertálského dítěte. Genetický výzkum naznačuje, že alespoň někteří neandertálci měli světlou pokožku i vlasy.

V posledních desetiletích mezi odborníky převládala teorie vytlačení. Stála na pevnějších archeologických základech a byla také politicky korektní (vědcům se nechtělo otevírat Pandořinu skříňku rasismu a mluvit o významných genetických rozdílech mezi současnými lidmi). To ale skončilo v roce 2010 po zveřejnění výsledků čtyřletého úsilí o zmapování neandertálského genomu. Když se genetikům podařilo DNA určit a porovnat s genomem současníků, výsledky vědeckou komunitu ohromily.

Ukázalo se totiž, že 1–4 procenta genů lidských populací na Blízkém východě a v Evropě pocházejí od neandertálců. Nejedná se o nijak závratné číslo, ale není ani zanedbatelné. Další šok přišel o pár měsíců později, když DNA získaná z fosilního prstu z jeskyně Denisova ukázala, že tento druh člověka sdílel dokonce 6 procent svých genů se současnými Melanésany a původními obyvateli Austrálie.

Pokud tyto výsledky platí – a musíme si uvědomit, že výzkum stále pokračuje a další objevy by mohly dnešní závěry nejen potvrdit, ale i pozměnit –, tak zastánci teorie křížení měli do jisté míry pravdu. To však neznamená, že teorie vytlačení je zcela mylná. Neandertálci a denisované do dnešního genofondu přispěli jen malým dílem, takže o „splynutí“ sapiens s ostatními lidskými druhy se mluvit nedá. Ačkoli rozdíly mezi nimi nebyly natolik velké, aby zcela zabránily rozmnožování, byly dostatečně významné na to, aby takové kontakty byly velmi vzácné.

Jak bychom měli rozumět biologické příbuznosti mezi homo sapiens, neandertálci a denisovany? Evidentně to nebyly zcela odlišné druhy jako kůň a osel. Na stranu druhou se ale nejednalo ani o populace téhož druhu, jako jsou buldoci a kokršpanělé. Biologická skutečnost není černobílá: má i řadu šedých zón a ti, co mají společného předka (jako třeba koně a oslové), v určité době tvořili dvě odlišné skupiny stejného druhu (jako buldoci a kokršpanělé). Musel tedy nastat okamžik, kdy už se značně lišily, ale stále existovaly vzácné případy, kdy mezi nimi došlo k sexuálnímu spojení a početí plodného potomka. Později však další mutace tuto poslední nitku, která je pojila, přetrhla a každá populace se vydala vlastní evoluční cestou.

Zdá se, že sapiens, neandertálci a denisované tohoto zlomu dosáhli zhruba před 50 tisíci lety, kdy již byli téměř, ale ne zcela odlišnými druhy. Jak si ukážeme v následující kapitole, sapiens se už značně lišil od neandertálců a denisovanů nejen genetickým kódem a stavbou těla, ale i rozumovými a sociálními schopnostmi. Přesto se zdá, že ve výjimečných situacích stále přiváděli na svět plodné potomky ze spojení s neandertálci. Jejich populace se sice nespojily, ale několik neandertálských genů mělo štěstí a zajistilo si místo v expresu Sapiens. Je to zvláštní a možná i vzrušující představa, že jsme se kdysi mohli milovat s příslušníky jiného druhu a plodit společné potomstvo.

Pokud se ale neandertálci a denisované nesmísili se sapiens, kam se poděli? Podle jedné teorie za jejich vyhynutím stojí homo sapiens. Představte si tlupu vetřelců, která se zatoulá někam do balkánského údolí, kde po statisíce let žijí a loví zvířata neandertálci. Nově příchozí začnou lovit jeleny, sbírat ořechy a bobule, které tvoří základ neandertálského jídelníčku. Mají vyspělejší pracovní a organizační postupy a jsou to výkonnější lovci a sběrači, takže jich přibývá a obsazují stále větší území. Méně vynalézaví neandertálci začínají zápasit s nedostatkem potravy, populace se pomalu snižuje, až nakonec mizí, snad kromě jednoho nebo dvou členů, kteří se sloučí se sousedy.

Anebo, a to je další možnost, vedla soutěž o zdroje k násilí a ke genocidě. Sapiens se jako druh nevyznačuje tolerancí. I v naší době mnohdy stačí k vražedné nenávisti malý rozdíl v barvě pleti, v nářečí či náboženství. Lze očekávat, že pravěcí sapiens byli k tak nápadně odlišnému lidskému druhu snášenlivější? Nebo spíše rozpoutali první etnickou čistku v dějinách?

Ať je tomu jak chce, neandertálci zůstávají jednou z nejzajímavějších křižovatek dějin. Jen si představte, jak by to tu vypadalo, kdyby neandertálci nebo denisované přežili po boku s homo sapiens. Jaké kultury, společnosti a politické režimy by vznikly ve světě, kde by vedle sebe žily různé lidské druhy? Jak by se vyvíjela odlišná náboženství? Psalo by se v knize Genesis, že neandertálci jsou potomky Adama a Evy? Zemřel by Ježíš i za hříchy denisovanů a vyhradil by Korán místo v ráji všem spravedlivým bez ohledu na druh? Mohli by neandertálci sloužit v římských legiích a být úředníky ve složité státní správě čínské říše? Pokládala by americká Deklarace nezávislosti za zřejmou pravdu, že všichni lidé rodu homo jsou si rovni? Volal by Karel Marx po spojení proletariátu všech lidských druhů?

Za posledních 10 tisíc let si homo sapiens zvykl být jediným lidským druhem, takže si jinou možnost stěží dovedeme představit. Díky nepřítomnosti bratrů a sester jsme mohli sami sebe přesvědčit, že jsme vrcholem stvoření a že mezi námi a živočišnou říší zeje propast. Když Charles Darwin naznačil, že jsme prostě jen jedním z živočišných druhů, vyvolal pobouření. Mnozí lidé tomu odmítají věřit dodnes. Kdyby neandertálci přežili, pořád bychom si mysleli, že jsme absolutně jiný druh? Možná právě proto naši předci neandertálce vymýtili. Byli nám příliš podobní, než abychom je mohli ignorovat, a příliš odlišní, než abychom je uměli tolerovat.

* * *

Ať už to je, či není vina homo sapiens, jisté je, že nedlouho po jejich příchodu na nová loviště původní populace zanikly. Poslední pozůstatky homo soloensis se datují do doby přibližně před 50 tisíci lety. homo denisova mizí krátce po nich a poslední neandertálci to vzdali zhruba před 30 tisíci lety. Trpasličí lidé z ostrova Flores vymřeli přibližně před 12 tisíci lety a zanechali po sobě jen něco málo kostí, kamenných nástrojů, pár genů v naší DNA a mnoho nezodpovězených otázek. Zanechali tu ale i nás, homo sapiens, jako poslední lidský druh.

Co bylo klíčem úspěchu sapiens? Jak jsme se dokázali tak rychle rozšířit do vzdálených a klimaticky odlišných míst na Zemi? Jak se nám povedlo vytlačit ostatní lidské druhy do propasti zapomnění? Jak to, že ani silní, drsným a chladným podmínkám přizpůsobení neandertálci s velkým mozkem náš příchod nepřežili? Nadále se o tom vedou spory. Nejpravděpodobnější odpověď tkví právě v tom, co tuto debatu umožňuje: Homo sapiens dobyl svět díky svému jedinečnému jazyku.

2. KAPITOLA

Strom poznání

V předchozí kapitole jsme si ukázali, že ačkoli sapiens osídlil východní Afriku už před 150 tisíci lety, expanze do celého světa a likvidace ostatních druhů lidí přišla na řadu až před přibližně 70 tisíci lety. Během oněch tisíciletí tito archaičtí sapiens sice vypadali podobně jako my a měli stejně velké mozky, nevyráběli však složité nástroje, moc toho neuměli a ani jinak nad ostatními lidskými druhy nevynikali.

Ostatně v prvním zdokumentovaném střetu mezi sapiens a neandertálci zvítězili neandertálci. Před 100 tisíci lety proniklo několik tlup sapiens na sever do Levanty, tedy na území neandertálců, ale nepodařilo se jim tam usídlit. Možná to bylo kvůli ošklivým domorodcům, nepříznivému klimatu nebo místním parazitům, s nimiž se dříve nesetkali. Ať tak či onak, sapiens se nakonec stáhli a Blízký východ opanovali neandertálci.

Tento nezdar vedl vědce k domněnce, že se vnitřní struktura mozku sapiens od naší pravděpodobně dost lišila. Vypadali sice jako my, ale jejich kognitivní schopnosti jako učenlivost, paměť a komunikace zaostávaly. Kdyby se je někdo pokoušel naučit česky, přesvědčit o pravdě křesťanské víry nebo jim vysvětlit evoluční teorii, jistě by neuspěl. A naopak, i my bychom nejspíš jen velmi těžko pronikli do jejich pravidel dorozumívání a způsobu uvažování.

Ale pak, před zhruba 70 tisíci lety, se homo sapiens pustil do něčeho velmi zvláštního. Přibližně v této době Afriku opustil podruhé. Tentokrát zvítězil nad neandertálci i ostatními lidskými druhy nejen na Blízkém východě, ale po celé planetě. Během pozoruhodně krátké doby doputoval do Evropy a východní Asie a před přibližně 45 tisíci lety se mu podařilo nějak přeplavit přes otevřený oceán do neobydlené Austrálie, kontinentu lidmi dosud nedotčeného. V období před přibližně 70 až 30 tisíci lety vynalezli naši předci lodě, olejové svítilny, luky, šípy i jehly (nezbytné na šití teplých oděvů). Z této doby pocházejí první předměty, jež lze považovat za umění (viz soška Lvího muže), ale také nejstarší jednoznačné důkazy o náboženství, obchodu a třídní společnosti.

4. Slonovinová soška „Lvího muže“ (nebo „Lví ženy“) z jeskyně Stadel v Německu (stará asi 32 000 let). Tělo je lidské, ale hlava lví. Je to jeden z prvních nezpochybnitelných příkladů umění, možná i náboženství, a lidské schopnosti představit si něco, co neexistuje.

Většina vědců se domnívá, že tento nevídaný úspěch umožnila převratná změna v kognitivních schopnostech sapiens. Tvrdí, že lidé, kteří způsobili vyhynutí neandertálců, osídlili Austrálii a vyřezali sošku Lvího muže, byli inteligentní, kreativní a vnímaví jako my. Kdybychom narazili na umělce z jeskyně Stadel, mohli bychom se naučit jejich jazyk a oni náš. Mohli bychom jim vysvětlit všechno, co známe, od dobrodružství Alenky v říši divů až po paradoxy kvantové fyziky, a oni by nám mohli nastínit svůj pohled na svět.

Tomuto novému způsobu myšlení a komunikace, který se objevil v době před 70 až 30 tisíci lety, říkáme kognitivní revoluce. Nevíme jistě, co ji způsobilo. Většina odborníků má za to, že vnitřní stavbu mozku našich předků změnily náhodné genetické mutace, jež umožnily naprosto nový způsob myšlení i komunikaci novými typy jazyků. Mohli bychom jim říkat třeba Strom poznání. Proč k nim ale došlo v DNA sapiens, a nikoli u neandertálců? Zdá se, že to byla čirá náhoda. Možná důležitější než její příčiny je však pochopit její následky. V čem byl tento nový jazyk tak jiný, že nám pomohl dobýt svět?2*

Nešlo o první komunikační systém. Každý živočich nějaký má, dokonce i společenství hmyzu, třeba včely a mravenci, si umějí předávat informace o tom, kde se nachází potrava. Nešlo ani o první vokální komunikační systém. Hlasem se dorozumívá mnoho živočichů, včetně všech primátů a opic. Takový kočkodan zelený užívá různé typy volání, aby varoval ostatní před nebezpečím. Zoologům se už podařilo identifikovat varování „Pozor! Orel!“ a odlišit ho od výstrahy „Pozor! Lev!“ Když vědci přehráli skupině kočkodanů první volání, primáti všeho nechali a bázlivě se dívali nahoru. Když titíž kočkodani uslyšeli z reproduktoru druhý pokřik (varování před lvem), rychle vyšplhali na strom. Sapiens sice umí vydávat více zvuků než kočkodan zelený, ale podobně pozoruhodné schopnosti mají i velryby a sloni. Papoušek zase umí vyslovit všechno co Albert Einstein, a navíc ještě napodobit vyzvánění telefonu, zabouchnutí dveří a kvílení sirén. Výhoda, kterou má Einstein, není v oblasti vokální komunikace. Čím je tedy náš jazyk tak jedinečný?

Většinou se poukazuje na jeho neobyčejnou tvárnost. Kombinací omezeného repertoáru zvuků a znaků můžeme sestavit nekonečné množství vět různého významu. Díky tomu jsme schopni vstřebat, uchovat a sdělit ohromné množství informací o okolním světě. Kočkodan sice varuje své druhy před lvem, ale moderní člověk dokáže svému příteli sdělit, že ráno poblíž ohybu řeky viděl lva sledujícího stádo bizonů. Dokáže také popsat, kde přesně to bylo a jakými cestami se tam lze dostat. Na základě takových údajů se mohou členové jeho tlupy společně rozhodnout, zda se k řece vypraví, odeženou lva a budou lovit bizony.

Druhá teorie se s první shoduje v názoru, že se náš jazyk rozvinul, abychom si mohli sdělovat poznatky o světě. Za nejdůležitější však považuje nikoli sdílení informací o lvech nebo bizonech, ale o lidech. Naše řeč se vyvinula především ke klevetění. Podle této teorie je homo sapiens především tvor společenský a sociální spolupráce je klíčem k našemu přežití a reprodukci. Jednotlivcům nestačí vědět, kde se nachází lev nebo bizoni. Mnohem důležitější je mít přehled o tom, kdo se s kým v jejich skupině nesnáší, kdo s kým spí, kdo je poctivý a kdo podvádí.

Množství údajů, jež musí člověk získat a zapamatovat si, aby mohl sledovat neustálé změny ve vztazích několika desítek osob, je ohromující. (Ve skupině padesáti lidí lze napočítat 1225 vztahů mezi jednotlivci a bezpočet dalších, komplexnějších sociálních kombinací.) Všichni primáti se živě zajímají o drby, ale neumějí si je efektivně sdělit. Neandertálci a původní homo sapiens nejspíš také mohli jen těžko někoho potají pomlouvat; tato často odsuzovaná schopnost je však pro spolupráci většího množství jednotlivců zcela zásadní. Nové jazykové schopnosti, které člověk získal před 70 tisíci lety, mu umožnily klevetit od rána do večera. Spolehlivé informace o tom, komu se dá věřit, umožnily zvětšení původně malých skupin a sapiens mohli rozvinout užší a mnohem sofistikovanější formy spolupráce.1

Teorie klevetění nám sice může připadat jako vtip, ale celá řada studií ji potvrzuje. I dnes se velká část lidské komunikace, od e-mailů a telefonních hovorů až po novinové články, věnuje drbům. Připadá nám to tak normální, že to vypadá, jako by se jazyk vyvinul právě pro tento účel. Myslíte si snad, že když se profesoři dějin sejdou na obědě, mluví o příčinách první světové války nebo že jaderní fyzikové tráví přestávky na vědeckých konferencích rozebíráním podstaty kvarků? Občas možná, ale většinou se jejich hovory týkají kolegyně, která přistihla manžela při nevěře, hádky mezi vedoucím katedry a děkanem nebo probírají fámy o kolegovi, jenž si z peněz na výzkum pořídil lexus. Drby se obvykle zaměřují na něčí provinění a klevetníci jsou vlastně původní sedmou velmocí, novináři, kteří společnost informují o podvodnících a příživnících a tím ji před nimi chrání.

* * *

S největší pravděpodobností platí jak teorie klevetění, tak teorie lva u řeky. Avšak absolutně jedinečným rysem našeho jazyka není schopnost předávat si informace o lidech nebo o lvech, ale možnost hovořit o věcech, které vůbec neexistují. Nejspíš pouze sapiens dokáže mluvit o entitách, jež nikdy neviděl, nedotkl se jich ani je necítil.

Pověsti, mýty, bohové i náboženství se objevují teprve s příchodem kognitivní revoluce. Už před ní uměli jak lidé, tak zvířata zavolat „Pozor! Lev!“, ale homo sapiens najednou mohli prohlásit: „Lev je strážným duchem našeho kmene.“ Tato schopnost popisovat představy je zcela unikátním rysem řeči Sapiens.

Bez problémů se asi shodneme, že pouze člověk může mluvit o věcech, které neexistují, a uvěří šesti nesmyslům ještě před snídaní. Opici nikdy nepřesvědčíte, aby vám dala banán, ani když jí slíbíte, že jich po smrti bude mít v opičím ráji nekonečné množství. Proč je to ale tak důležité? Vždyť představy nás mohou nebezpečně plést a svádět na scestí. Mohlo by se zdát, že lidé, kteří jdou do lesa hledat víly nebo jednorožce, mají menší šanci na přežití než ti, co jdou na houby nebo na jeleny. A když se hodiny modlíte k neexistujícím ochranným duchům, není to mrhání drahocenného času, který by se dal využít na hledání potravy, v boji nebo při rozmnožování?

Na druhou stranu nám ale tato schopnost umožnila nejen si věci představovat, ale také dělat to společně. Můžeme sdílet mýty, jako je biblický příběh o stvoření světa, legendy z bájných časů původních Australanů nebo nacionalistické bajky novodobých států. A právě díky takovým vyprávěním dokážou sapiens pružně spolupracovat ve velkém počtu. Mravenci a včely sice také pracují spolu, ale jen s blízkými příbuznými a podle neměnných pravidel. Smečka vlků či stádo šimpanzů spolupracuje oproti mravencům mnohem flexibilněji, ale zvládnou to pouze v malém počtu jednotlivců, kteří se navzájem znají. Lidé umějí spolupracovat nesmírně flexibilně a s bezpočtem neznámých osob. Proto sapiens ovládli svět, kdežto mravenci požírají zbytky našeho jídla a šimpanze zavíráme v zoologických zahradách a výzkumných laboratořích.

LEGENDA FIRMY PEUGEOT

Naši šimpanzí bratranci a sestřenice většinou žijí ve skupinách čítajících několik desítek členů. Navazují pevná přátelství, společně loví a bok po boku bojují s paviány, leopardy a znepřátelenými šimpanzi. Žijí v hierarchickém společenství, jemuž vládne dominantní jedinec, většinou mužského pohlaví, takzvaný alfa samec. Ostatní samci i samice mu vyjadřují svou podřízenost úklonou a zabručením, podobně jako se poddaní klaní králi. Alfa samec udržuje ve skupině sociální harmonii. Začnou-li spolu dva členové tlupy bojovat, zasáhne a násilí zastaví. Méně benevolentní už je, že si může přivlastnit zvlášť lákavou potravu nebo bránit níže postaveným samcům v páření.

Když o dominantní pozici soupeří dva samci, musejí si obvykle vybudovat širokou koalici příznivců obou pohlaví. Vztahy mezi členy takové skupiny se zakládají na každodenním blízkém kontaktu, jako je objímání, dotýkání, polibky, probírání kožichu a různé protislužby. Podobně jako politici v předvolební kampani potřásají rukama a líbají děti, i uchazeči o vládu nad šimpanzí tlupou tráví hodně času objímáním, poplácáváním po ramenou a líbáním mláďat. Alfa samec své postavení většinou nezíská jen fyzickou převahou, ale i tím, že stojí v čele velké a stabilní koalice, jež je důležitá nejen během zápasu o vedoucí postavení, ale téměř ve všech každodenních činnostech. Členové koalice tráví více času pohromadě, dělí se o potravu a navzájem si pomáhají v nesnázích.

Velikost tlupy, kterou lze takto vybudovat a udržet, však má danou hranici. Aby skupina fungovala, musejí se všichni navzájem dobře znát. Šimpanzi, kteří se nikdy nesetkali, nebojovali spolu ani si nikdy neprobírali srst, nevědí, zda si mohou důvěřovat, zda se jim vyplatí si navzájem pomáhat a kdo z nich má vyšší postavení. Za normálních podmínek čítá běžná šimpanzí skupina přibližně dvacet až padesát jedinců. Pokud by přesáhla optimální velikost, její vnitřní řád by se destabilizoval, což by vedlo k jejímu rozštěpení a vzniku nové tlupy. Jen v několika výjimečných případech zoologové pozorovali skupiny o více než stovce členů. Jednotlivá společenství navzájem spolupracují jen zřídka, většinou soutěží o potravu a území. Vědci zaznamenali dlouhé války mezi skupinami a znám je i případ „genocidy“, kdy jedna tlupa systematicky vyvraždila své sousedy.2

Společenské vztahy prvních lidí, včetně dávných homo sapiens, zřejmě vypadaly blízce. Podobně jako šimpanzi i lidé mají sociální instinkt, díky němuž navazují přátelství, budují hierarchickou společnost a společně loví či bojují. Také vztahy prvních lidí fungovaly jen v malé, úzce provázané skupině. V příliš velkém společenství se sociální řád bortil a skupina se rozštěpila. Přestože by velmi úrodné údolí teoreticky uživilo třeba pět set našich dávných předků, tolik cizích jedinců pospolu žít neumělo. Nedokázali se shodnout na svém vůdci, kdo kam půjde lovit nebo kdo s kým bude smět souložit.

Po kognitivní revoluci dokázal homo sapiens vytvořit díky klevetění větší a stabilnější skupinu. Ale i to mělo své hranice. Sociologický výzkum prokázal, že maximální „přirozená“ velikost skupiny založené na sdílení klevet čítá přibližně sto padesát jedinců. Ve větším počtu už se lidé nemohou důvěrně znát ani se pořádně pomluvit.

Dokonce i dnes se kritická hranice v lidských organizacích pohybuje kolem tohoto magického čísla. Komunity, firmy, sociální sítě či vojenské jednotky s méně než sto padesáti členy se mohou udržovat díky blízkým osobním vztahům a fámám. K udržení pořádku nejsou nutné formální hodnosti, tituly ani právní předpisy. Může tak fungovat četa třiceti vojáků i stočlenná rota, a to jen s minimem disciplíny.3 Uznávaný seržant se může stát „pánem roty“, jehož autoritu přijmou i vyšší důstojníci, nebo malá rodinná firma může prosperovat bez představenstva, výkonného ředitele a účtárny.

Jakmile je však práh sto padesáti osob překročen, situace se změní. Divize s tisíci vojáky se nedá řídit stejně jako četa. Úspěšná rodinná firma se často dostává do krize, když roste a najme více zaměstnanců. Pokud by nepřijala zásadní organizační změny, tak by zkrachovala.

Jak vlastně homo sapiens překročil tento pomyslný práh? Jak se mu podařilo založit města s desítkami tisíc obyvatel a říše se stovkami milionů? Tajemstvím úspěchu je sdílená představivost, neboť i lidé, kteří se navzájem neznají, dokážou spolupracovat, pokud věří stejným mýtům.

Každá rozsáhlá lidská spolupráce, ať už v současném státě, středověké církvi, starověkém městě, nebo v primitivním kmeni, se zakládá na sdílených mýtech, které existují jen v kolektivní představivosti. Církve mají své kořeny ve společném náboženském mýtu. Dva katolíci, kteří se navzájem neznají, se mohou společně vydat na křížovou výpravu nebo spojit své prostředky na výstavbu nemocnice, protože oba věří, že se Bůh vtělil do lidského těla a dal se ukřižovat za hříchy lidstva. Také státy stojí na sdílených národních mýtech, takže třeba Srb může riskovat život při záchraně druhého Srba, s nímž se nikdy nesetkal, protože oba věří v srbský národ, vlast a vlajku. Právní systémy zase stojí na sdílených zákonných mýtech. Dva právníci, kteří se neznají, mohou společně obhajovat jim neznámého člověka, protože sdílejí víru v zákony, spravedlnost a lidská práva – a samozřejmě i v peníze za svou práci.

Nic z toho ovšem neexistuje mimo tyto vymyšlené příběhy, které si vyprávíme. Ve vesmíru nejsou žádní bohové, neexistují národy, peníze, lidská práva, zákony ani spravedlnost, vše se nachází jen ve sdílené představivosti lidí.

5. Lev Peugeotu.

Každý chápe, že takzvané primitivní národy upevňují svůj společenský řád vírou v duchy a zjevení a za každého úplňku tancují kolem ohně. Málokdy si ale uvědomujeme, že všechny naše současné instituce stojí na naprosto stejném základě. Vezměte v úvahu dnešní svět obchodních korporací: současní obchodníci a právníci jsou vlastně obdobou mocných šamanů a liší se od nich jen tím, že vyprávějí mnohem podivnější příběhy. Jako dobrý příklad může sloužit historie firmy Peugeot.

* * *

Od Paříže po Sydney vídáme na osobních i nákladních autech či na motocyklech symbol, který trochu připomíná stadelského Lvího muže. Je to emblém firmy Peugeot, jedné z nejstarších a největších automobilek v Evropě. Peugeot začal jako malá rodinná firma ve vesničce Valentigney, pouhých 300 kilometrů od jeskyně Stadel. Dnes zaměstnává kolem dvou set tisíc lidí po celém světě. Většina z nich se nezná, ale přesto spolupracují tak dobře, že Peugeot v roce 2008 vyrobil přes 1,5 milionu vozidel a vydělal přes 55 miliard eur.

V jakém slova smyslu vlastně Peugeot SA (oficiální název) existuje? Po světě jezdí mnoho aut této značky, ale ta firmu netvoří – i kdyby totiž šla všechna do šrotu, společnost Peugeot by nezanikla. Dál by vyráběla nová auta a vydávala výroční zprávy. Peugeot vlastní továrny, stroje, autosalony a zaměstnává mechaniky, účetní i sekretářky, ale ani to vše dohromady společnost jako takovou netvoří. I kdyby nějaká katastrofa usmrtila všechny zaměstnance a zničila všechny výrobní linky a kanceláře, mohl by si Peugeot půjčit peníze, najmout nové pracovní síly, postavit nové továrny a nakoupit stroje. Firma má také manažery a akcionáře, ale ani ti nepředstavují podstatu podniku. I kdyby byli všichni manažeři propuštěni a všechny akcie prodány, společnost by existovala dál.

To ale vůbec neznamená, že Peugeot je nezničitelný nebo nesmrtelný. Kdyby soud rozhodl o zrušení firmy, její továrny by se zastavily, přestože by dělníci, účetní, manažeři i akcionáři byli naživu. Společnost Peugeot SA by však okamžitě přestala existovat. Zkrátka se zdá, že firma nemá žádné podstatné spojení s materiálním světem. V jakém smyslu tedy existuje?

Peugeot je výplodem kolektivní představivosti, takzvané „právní fikce“. Nedá se na něj ukázat, nejde o fyzický předmět. Existuje ale jako právnická osoba a stejně jako vy nebo já je vázána zákony země, v níž působí. Smí si otevřít bankovní účet a vlastnit majetek, platí daně a může být žalována, a dokonce i stíhána nezávisle na lidech, kteří ji vlastní nebo pro ni pracují.

Peugeot patří do kategorie takzvaných „společností s ručením omezeným“. Stojí na jednom z nejgeniálnějších nápadů, jaký kdy lidstvo mělo. Homo sapiens bez nich žil nesčetná tisíciletí. Po většinu zaznamenané historie mohly vlastnit majetek jen osoby z masa a kostí, které chodí po dvou končetinách a mají velký mozek. Když si ve 13. století ve Francii otevřel nějaký Jean výrobnu povozů, firmou byl on sám. Když se jím vyrobený povoz po týdnu užívání rozbil, kupující ho mohl pohnat před soud. Pokud si Jean půjčil na zařízení dílny tisíc zlatých a zbankrotoval, musel dluh zaplatit z prodeje svého majetku, tedy domu, krávy či polností. Možná by dokonce musel prodat do služby své děti. Kdyby dluh nezaplatil, stát by ho poslal do vězení, anebo by se stal otrokem věřitelů. Za všechny závazky své dílny ručil v plné výši.

Kdybyste žili v té době, nejspíš byste si založení vlastní firmy pořádně rozmysleli. Tehdejší zákony skutečně od podnikání odrazovaly. Lidé se báli založit firmu a brát na sebe takové ekonomické riziko, protože nebezpečí, že by jejich rodiny mohly skončit úplně bez prostředků, se zdálo neúnosné.

Proto lidé vymysleli existenci společností s ručením omezeným. Tyto podniky byly právně nezávislé na lidech, kteří je založili, investovali do nich nebo je řídili. V posledních několika stech letech se staly hlavními aktéry ekonomického života a jsme na ně tak zvyklí, že si ani neuvědomujeme, že existují jen v našich představách. Ve Spojených státech se společnosti s ručením omezeným říká „korporace“, což je poněkud ironické, neboť toto slovo je odvozeno od latinského výrazu corpus (tělo) – právě to těmto společnostem schází. Přestože nemají fyzickou existenci, americký právní systém je považuje za právnické osoby a jedná s nimi, jako by byly opravdové lidské bytosti z masa a kostí.

A stejně tak fungoval i francouzský právní systém v roce 1896, kdy se Armand Peugeot, který po rodičích zdědil dílnu na výrobu pružin, pil a bicyklů, rozhodl zahájit výrobu automobilů. Založil společnost s ručením omezeným a pojmenoval ji po sobě. Přesto na něm byla nezávislá, takže kdyby se některé z jeho prodaných aut rozbilo, majitel by se soudil s firmou Peugeot, ale nikoli s Armandem Peugeotem. Kdyby si společnost půjčila milion franků a zkrachovala, Armand sám by věřitelům nedlužil jediný frank. Půjčku totiž dostala společnost Peugeot, a nikoli majitel, homo sapiens. Armand Peugeot zemřel v roce 1915, ale společnost Peugeot stále žije a prospívá.

Jak přesně Armand Peugeot svou firmu založil? Podobně jako kněží a mágové vyvolávající po celé dějiny bohy a duchy a jako tisíce francouzských farářů proměňujících každou neděli v kostelech chléb a víno v tělo Kristovo. Vše se točilo kolem vyprávění příběhů a přesvědčování lidí, aby jim věřili. V případě francouzských farářů byl klíčovým příběhem ten o Kristově životě a smrti, jak jej vyprávěla katolická církev. Podle tohoto příběhu, pokud kněz oblečený do posvátného roucha ve správnou chvíli slavnostně pronese správnou formuli, obyčejný oplatek a víno se stanou Božím tělem a krví. Kněz zvolal „Hoc est corpus meum!“ (Toto je mé tělo!) a abrakadabra, chléb se proměnil v Kristovo tělo. Jestliže kněz řádně a pečlivě dodržel všechny postupy, miliony zbožných francouzských katolíků se chovaly, jako by v posvěceném chlebu a vínu byl skutečně přítomen Bůh.

V případě firmy Peugeot se příběh opírá o právní systém vytvořený francouzským parlamentem. Pokud podle francouzských zákonodárců certifikovaný právník dodrží všechny náležité postupy a rituály, napíše všechny předepsané zázračné formulky na zdobený papír a nakonec to krasopisně podepíše, kouzlo funguje a vznikne nová společnost. Když chtěl Armand Peugeot v roce 1896 založit firmu, zaplatil právníkovi, aby tyto posvátné úkony vykonal. Jakmile všechny rituály správně provedl a vyslovil potřebná zaklínadla a kouzelná slova, miliony francouzských občanů se začaly chovat, jako by společnost Peugeot opravdu existovala.

Vyprávět příběhy tak, aby měly kýžený efekt, není snadné. Největší problém nespočívá ve vyprávění, ale v umění všechny ostatní přesvědčit, aby příběhům uvěřili. Kolem této otázky se točí většina historie: jak přesvědčit miliony lidí, aby věřili určitým příběhům o bozích, národech nebo společnostech s ručením omezeným. Pokud se to podaří, získají sapiens obrovskou sílu, protože to umožní milionům lidí spolupracovat a usilovat o společný cíl. Jen si zkuste představit, jak těžké by bylo založit stát, církev nebo vytvořit právní systém, kdybychom mohli mluvit jen o fyzických reáliích, jako jsou řeky, stromy či lvi.

* * *

Lidé postupem času utkali neuvěřitelně komplikovanou síť příběhů, v níž konstrukce jako Peugeot nejenže existují, ale také akumulují ohromnou moc. V odborných kruzích se takovýmto vymyšleným mýtům a příběhům říká „fikce“, „sociální konstrukt“ nebo „imaginární realita“. Nejde o lži. Lžu, když tvrdím, že u řeky je lev, a přitom dobře vím, že tam žádný není. Na lžích není nic zvláštního. Lhát umějí i kočkodani a šimpanzi. Vědci například pozorovali kočkodana zeleného, jak volá: „Pozor! Lev!“, ačkoli v okolí žádný nebyl. Vyděsil ale druha, který právě našel banán. Poté, co utekl, lhář získal opuštěný pamlsek pro sebe.

Na rozdíl od lhaní ale imaginární realitě věří všichni, a dokud tato sdílená víra trvá, ovlivňuje dění v reálném světě. Sochař z jeskyně Stadel pravděpodobně upřímně věřil v existenci strážného ducha majícího podobu Lvího muže. Někteří čarodějové jsou sice šarlatáni, ale většinou v existenci bohů a démonů opravdu věří. Většina milionářů upřímně věří v existenci peněz a společností s ručením omezeným, stejně jako většina bojovníků za lidská práva věří v existenci lidských práv. Když Spojené národy žádaly v roce 2011 libyjskou vládu, aby respektovala lidská práva svých občanů, nikdo nelhal, ačkoli OSN, Libye i lidská práva jsou jen výplody naší bohaté představivosti.

Od kognitivní revoluce žije sapiens v duálním světě. Na jedné straně v objektivní skutečnosti řek, stromů a lvů a na straně druhé v imaginární realitě bohů, národů a obchodních společností. Jak však postupem času získala imaginární realita na síle, dnes už i samotné přežití řek, stromů a lvů závisí na smyšlených existencích, jako jsou Spojené státy nebo Google.

JAK OBEJÍT GENOM

Umění vytvářet imaginární realitu umožňuje plodnou spolupráci velkého množství lidí, kteří se navzájem neznají. A nejen to. Tím, že je tato spolupráce založena na mýtech, ji lze změnit vyprávěním jiného příběhu. Za určitých okolností mohou takové změny mýtů nastat velmi rychle. V roce 1789 ztratili Francouzi takřka přes noc víru v mýtus božského krále a uvěřili v mýtus vlády lidu. Už od kognitivní revoluce máme ohromnou schopnost rychle přizpůsobovat své chování měnícím se potřebám. Tím se otevřela rychlostní komunikace pro kulturní evoluci obcházející dopravní zácpy genetické evoluce. Díky tomu se homo sapiens dostal ve schopnosti spolupráce daleko před všechny ostatní lidské i zvířecí druhy.

Chování ostatních společenských tvorů je do značné míry určeno jejich geny. DNA ale není absolutní vládce a chování zvířat je ovlivněno také prostředím a zvláštnostmi daného jedince. Ve stabilizovaném prostředí se však zvířata jednoho druhu chovají podobně. Obecně platí, že příčinou významných změn ve společenském chování bývá genetická mutace. Například šimpanzi učenliví mají genetické sklony k životu v hierarchicky organizovaných skupinách vedených alfa samcem, kdežto spřízněný druh šimpanzů bonobo (trpasličích) žije v rovnostářštějších skupinách, v nichž vládne koalice samic. Od svých trpasličích příbuzných se ale samice šimpanzů učenlivých poučit nemohou a feministickou revoluci tak nezahájí. Šimpanzí samci se nedokážou sdružit v ústavodárném shromáždění, zrušit úřad alfa samce a prohlásit, že od nynějška si budou rovni. Tak významné změny v chování by nastaly jen v případě nějaké genetické změny.

Proto ani první lidé nezažili žádnou revoluci. Pokud víme, ke změnám ve společenském chování, k technickým objevům i k osidlování nových území zprvu nevedla kulturní iniciativa, ale genetické mutace a tlak prostředí. Proto také tyto kroky trvaly statisíce roků. Před dvěma miliony let vznikl díky genetické mutaci nový lidský druh homo erectus. Ten s sebou přinesl i nový způsob výroby kamenných nástrojů, který považujeme za jeho základní rozpoznávací znak. Dokud ale tento lidský druh neprodělal další genetickou změnu, i jeho kamenné nástroje ve vývoji ustrnuly na bezmála dva miliony let!

Naproti tomu homo sapiens je od nástupu kognitivní revoluce schopen rychle měnit své chování a předávat je dalším generacím, aniž dojde ke změnám v jeho genetické výbavě či životním prostředí. Dobře to ilustruje opakovaný výskyt bezdětných elit, jako je katolické duchovenstvo, buddhistické mnišské řády nebo čínské eunušské úřednictvo. Existence těchto dominantních skupin odporuje základnímu principu přírodního výběru, protože tyto skupiny se dobrovolně vzdaly plození potomstva. Zatímco šimpanzí alfa samec využívá své postavení k tomu, aby se mohl pářit s maximálním počtem samic (a být tak otcem mnoha mláďat ve své tlupě), katoličtí alfa samci se pohlavního styku a péče o děti zcela vzdali. Tato abstinence přitom není důsledkem mimořádné situace, jako je třeba nedostatek potravin nebo potenciálních partnerek, a nedošlo k ní ani žádnou genetickou mutací. Katolická církev přežívá po staletí ne proto, že od papeže k papeži předává jakýsi „celibátní gen“, ale předáváním příběhů Nového zákona a kodexu kanonického práva.

Jinými slovy, přestože se chování pravěkých lidí neměnilo po desítky tisíc let, sapiens dokáže sociální uspořádání, povahu mezilidských vztahů, ekonomickou činnost a řadu dalších způsobů chování měnit během jedné či dvou dekád. Představte si obyvatelku Berlína, která se narodila v roce 1900 a dožila se úctyhodných sta let. Dětství prožila v císařství Viléma II., v dospělosti žila ve Výmarské republice, nacistické třetí říši a komunistické NDR a zemřela jako obyvatelka demokratického a sjednoceného Německa. Ačkoli se její DNA nijak nezměnila, podařilo se jí být součástí pěti naprosto odlišných socioekonomických systémů.

A to je klíč k úspěchu sapiens. V zápase dvou mužů by neandertálec s největší pravděpodobností našeho sapiens hravě přemohl, ale v konfliktu stovek jedinců neměli neandertálci šanci. Dovedli se informovat o výskytu lvů, ale zřejmě si neuměli vyprávět o duchu kmene, natož taková vyprávění upravovat. Bez schopnosti vytvářet fikci nemohli neandertálci ve velké skupině efektivně spolupracovat ani přizpůsobit své chování náhlým změnám.

Jelikož se jim nemůžeme podívat do hlavy, abychom zjistili, jak přemýšleli, máme o nedostatcích jejich myšlení ve srovnání s konkurenčními sapiens nepřímé důkazy. Vykopávky 30 tisíc let starých sídlišť druhu sapiens ve střední Evropě odkryly mušle z pobřeží Středozemního moře a Atlantského oceánu. Velmi pravděpodobně se tyto mušle dostaly do vnitrozemí v důsledku dálkového obchodu mezi různými skupinami našich předků. Na místech osídlených neandertálci ale žádné důkazy o podobné směně nenacházíme. Každá tlupa vyráběla své nástroje jen z místního materiálu.4

Další příklady nacházíme i v jižním Tichomoří. Skupiny sapiens žijící na ostrově Nové Irsko severně od Nové Guineje vyráběly neobyčejně ostré a tvrdé nástroje ze sopečného skla, takzvaného obsidiánu. Na ostrově se ale takový materiál přirozeně nenachází. Laboratorní testy prokázaly, že tam byl dovezen ze čtyři sta kilometrů vzdálené Nové Británie. Na ostrovech tedy museli žít i schopní mořeplavci, kteří obchodovali mezi velmi vzdálenými ostrovy.5

Mohlo by se zdát, že obchod je čistě pragmatická činnost, která nepotřebuje fiktivní základ. Ve skutečnosti se jí ale žádný jiný živočich kromě sapiens nevěnuje a celá obchodní síť je na fikci postavena. Nelze totiž obchodovat bez důvěry a důvěřovat cizím lidem není lehké. Současná globální obchodní síť stojí na víře ve fiktivní měny, banky a korporace. V kmenové společnosti mohli lidé obchodovat pouze na bázi vzájemné důvěry, jež se zakládala na společném bohu, mytickém předkovi nebo totemovém zvířeti. I dnes se na bankovkách často zobrazují náboženské či obchodní symboly nebo uctívaní předkové.

Pokud víra v takové mýty umožňovala dávným sapiens obchodovat s mušlemi a obsidiánem, je logické, že si mohli vyměňovat také informace a vytvářet tak mnohem hustší a rozměrnější síť vědomostí, než jakou měli k dispozici neandertálci nebo jiné pravěké lidské druhy.

I v technice lovu se od sebe lidské druhy výrazně lišily. Neandertálci obvykle lovili sami nebo v malých tlupách, kdežto sapiens rozvinuli lovecké metody založené na spolupráci mnoha desítek osob a možná i různých skupin. Dokázali obklíčit celé stádo zvířat, třeba divokých koní, a pak je zahnat do úzké rokliny, kde je bylo možné hromadně pobít. Když to vyšlo, mohli naši předci díky promyšlené spolupráci získat během jediného odpoledne tuny masa, tuku a zvířecích kůží a ty pak buď zkonzumovat během velké hostiny, nebo je usušit, vyudit či zmrazit (v polárních oblastech) pro pozdější potřebu. Archeologové objevili místa, kde byla touto technikou každoročně vybíjena celá stáda, a někde se našly i pozůstatky plotů a různých překážek, které vytvářely umělou past.

Můžeme si jen představit, s jakou nelibostí museli neandertálci pozorovat, jak sapiens mění jejich tradiční loviště v jatka. Když ale mezi těmito lidskými druhy došlo ke konfrontaci, neandertálci na tom nebyli o moc lépe než divocí koně. Padesát neandertálců spolupracujících tradičním, statickým způsobem se nemohlo vyrovnat pětistovce všestranných a vynalézavých sapiens. A i kdyby náš druh v prvním kole prohrál, rychle by přišel s novou lstí, která by mu přinesla vítězství v kole druhém.

CO ZPŮSOBILA KOGNITIVNÍ REVOLUCE?

Nová schopnost
Širší důsledky

Schopnost předávat si více informací o světě obklopujícím homo sapiens
Plánování a uskutečňování komplexního jednání, jako je vyhýbání se lvům nebo lov bizonů

Schopnost předávat si více informací o společenských vztazích sapiens
Větší a stmelenější skupiny čítající až 150 jednotlivců

Schopnost předávat si informace o věcech, které doopravdy neexistují, jako je duch kmene, národ, společnost s ručením omezeným nebo lidská práva
a) Spolupráce mezi velkým množstvím lidí, kteří se navzájem neznají
b) Rychlá inovace společenského chování

DĚJINY A BIOLOGIE

Ohromná rozmanitost imaginárních realit, které sapiens vytvářel, a z ní plynoucí široká škála společenského chování jsou základem toho, čemu říkáme „kultury“. Jakmile se kultury objevily, neustále se měnily a vyvíjely. A tyto nezadržitelné změny nazýváme dějinami.

Kognitivní revoluce nastala v okamžiku, kdy se dějiny osvobodily od biologie. Do té doby patřilo chování všech lidských druhů do oblasti biologie, případně prehistorie (tomuto pojmu se raději vyhýbám, protože navozuje mylnou představu, že i před kognitivní revolucí tvořili lidé zvláštní kategorii). Od kognitivní revoluce však můžeme vývoj lidstva vysvětlovat nikoli pouze biologickými teoriemi, ale i pomocí historických příběhů. Abychom porozuměli nástupu křesťanství či francouzské revoluci, nestačí znát vzájemné působení genů, hormonů a organismů. Musíme vzít v potaz i vzájemné působení idejí, představ a fantazií.

To neznamená, že by se homo sapiens a lidská kultura osvobodili od zákonitostí biologie. Jsme stále živočichové a naše tělesné, emoční i kognitivní vlastnosti jsou i nadále utvářeny naší genetickou výbavou. Lidská společnost stojí na stejném základě jako společenství neandertálců nebo šimpanzů a čím více tyto základní prvky – vjemy, emoce, rodinné vztahy – zkoumáme, tím menší rozdíly mezi námi a ostatními primáty nacházíme.

Byla by však chyba snažit se hledat rozdíly na úrovni jednotlivce nebo rodiny. Při srovnání jednotlivců nebo i skupinek čítajících deset členů jsme šimpanzům až trapně podobní. Zásadní odlišnosti se objevují teprve tehdy, když překročíme hranici zhruba 150 osob, a jakmile vezmeme v úvahu společnost tisíce až dvou tisíc členů, rozdíly jsou ohromující. Kdybychom se pokusili vměstnat tisíce šimpanzů na náměstí Nebeského klidu, na Wall Street, do Vatikánu či do hlavního sídla Spojených národů, nastalo by boží dopuštění. Sapiens se ale na takových místech v počtu mnoha tisíc běžně shromažďují. Společně vytvářejí pravidelné vzorce, jako jsou obchodní vztahy, hromadné oslavy nebo politické instituce, jaké by žádný jednotlivec sám nikdy nevytvořil. Hlavní rozdíl mezi námi a šimpanzi je v mytickém poutu, která k sobě váže velký počet jednotlivců, rodin i skupin. Právě díky němu se z nás stali pánové tvorstva.

Pochopitelně k tomu byly zapotřebí i další schopnosti, jako je výroba a užívání nástrojů, ale ty by nám byly málo platné, kdybychom neuměli spolupracovat ve velkém kolektivu. Jak to, že dnes máme k dispozici mezikontinentální rakety s jadernými hlavicemi, kdežto před 30 tisíci lety jsme měli jen oštěpy s hroty z pazourků? Fyziologicky se naše schopnost vyrábět nástroje za posledních 30 tisíc let nijak výrazně nezměnila. Albert Einstein byl mnohem méně obratný než běžný pravěký lovec. Naučili jsme se však mnohem lépe spolupracovat s velkým množstvím lidí, které neznáme. Pravěký hrot šípu zhotovil během chvíle jediný člověk, jenž se spoléhal na radu a pomoc několika blízkých přátel. Výroba moderní jaderné hlavice vyžaduje spolupráci milionů cizích lidí po celém světě, od horníků v uranových dolech až po teoretické fyziky, kteří píší dlouhé matematické vzorce, aby popsali interakce subatomárních částic.

Vztahy mezi biologií a dějinami po kognitivní revoluci můžeme shrnout následovně:

Základní parametry chování a schopností homo sapiens jsou dány biologicky a celé dějiny se odehrávají v rámci této biologické arény.

Tato aréna je však neobyčejně obrovská, což umožňuje sapiens hrát nejrůznější společenské hry. Díky své představivosti vynalézá čím dál složitější hry, které každá další generace ještě dále rozvíjí a upřesňuje.

Abychom porozuměli chování druhu sapiens, musíme popsat historický vývoj jejich her. Poukazovat pouze na biologické vlastnosti je stejné, jako kdyby sportovní reportér referující o fotbalovém mistrovství světa neřekl posluchačům nic o tom, co se děje během zápasu, ale nabídl jim jen podrobný popis hřiště.

Jaké hry hráli naši předci z doby kamenné na hřišti dějin? Pokud je nám známo, člověk, který před 30 tisíci lety vyřezal Lvího muže objeveného v jeskyni Stadel, měl stejné fyzické, emocionální i intelektuální schopnosti jako my. Co však dělal, když se ráno probudil? Co měl k snídani – a co k obědu? Jak asi vypadala společnost, v níž žil? Měl monogamní vztah a rodinu v dnešním slova smyslu? Držel se nějakých mravních zásad, účastnil se slavností, sportovních klání či náboženských rituálů? Vedly se už tehdy války? V následující kapitole nahlédneme za oponu věků a pokusíme se zjistit, jak vypadal život v oněch tisíciletích, jež oddělují kognitivní revoluci od revoluce zemědělské.