Masters of the Air

Copyright © Donald L. Miller, 2006

Translation © Petr Šťastný, Marek Pavka, 2013, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-541-6

ISNB mobi: 978-80-7689-542-3

Věnováno gangu v baru U černé kočky: Alysse, Alexis, Ashlee, Devinovi, Austinovi a Masonovi

Na jaře roku 1944 (…) jsme byli vládci vzduchu. Urputnost tohoto boje vysílila luftwaffe více, než mohla snést. (…) Za naši vzdušnou převahu, která se na konci roku 1944 změnila v nadvládu, vděčíme americké 8. letecké armádě.1

Winston Churchill, Kruh se uzavírá

Vždycky si uvědomoval, že má kolem sebe kamarády. Cítil, že to bitevní pouto je silnější než věc, za kterou bojovali. Bylo to tajuplné bratrstvo, které se zrodilo z kouře a z nebezpečí.

Stephen Crane, Rudý odznak odvahy

1 8. letecká armáda formálně vznikla až v roce 1944, do té doby se tato složka ozbrojených sil oficiálně jmenovala 8. velitelství bombardovacího letectva (VIII. Bomber Command). V textu budou v závislosti na době, ve které události probíhají, použity oba pojmy. (pozn. překl.)

Prolog

Krvavá stovka

Osmá letecká armáda byla jednou z nejvýznamnějších vojenských sil v dějinách války. Měla nejlepší vybavení a nejlepší muže, z nichž téměř všichni byli američtí civilisté vycvičení a odhodlaní k boji za svou vlast a za svobodu, která byla podle nich v ohrožení. To je specifikem druhé světové války.

Andy Rooney, My war

Londýn, 9. října 1943

Soukromá válka majora Johna Egana začala při snídani v jednom londýnském hotelu. Egan měl dvoudenní volno, a tak opustil Thorpe Abbotts, americkou bombardovací základnu pojmenovanou po nedaleké vesnici, jež byla od Londýna vzdálená 150 kilometrů. Oficiální název zněl „Station 139“ a bylo v ní 3 500 letců a příslušníků pozemního personálu. Základna byla postavena na pozemcích šlechtice sira Edwarda Johna Manna, které obdělávali pachtýři žijící ve zchátralých kamenných příbytcích, které byly vytápěny otevřenými ohništi. Nad jejich hlavami letci vyráželi do boje.

Thorpe Abbotts leží v regionu Východní Anglie, což je oblast s bohatými dějinami, prastarými usedlostmi, meandrujícími řekami a bažinami. Rozprostírá se na sever od Cambridge po památné město Norwich a směrem na východ až ke Great Yarmouthu, průmyslovému městu u Severního moře. Odvodňovací kanály, dřevěné větrné mlýny a mokřiny v této nížinné části Anglie připomínají Nizozemí, které leží na protějším břehu Severního moře.

Tento poloostrov se za války stal tomahavkem namířeným na nepřítele. A na jeho odvodněných polích vznikly základny, z nichž byly prováděny údery do srdce německé říše. Tento zaostalý kraj, který byl svým rytmem a charakterem snad celé století za Londýnem, válka proměnila v jedno z největších bojišť světa, ve frontu, která v dějinách neměla obdoby.

Ve frontu vzdušnou. Z nových základen ve Východní Anglii byla zahájena nová forma války, jež v dějinách neměla precedens a která již nikdy neměla být opakována. Technologie nutná k vytvoření bombardéru schopného létat na velké vzdálenosti byla vyvinuta až na počátku 40. let a brzy byla překonána proudovými letadly, raketovými střelami a jadernými bombami. V řídkém mrazivém vzduchu nad severozápadní Evropou letci krváceli a umírali v prostředí, které do té doby žádný voják nepoznal. Tato vzdušná válka neprobíhala ve 3 500 metrech jako za první světové války, ale dvakrát či třikrát tak vysoko, poblíž stratosféry, kde přírodní živly byly ještě nebezpečnější než nepřítel. Na tomto modrém bojišti chlad zabíjel, vzduch se nedal dýchat a slunce pomáhalo německým stíhačkám a protivzdušné obraně. Tento nekonečný, neznámý vražedný prostor dodával mukám války novou dimenzi a způsoboval mnoho emočních a tělesných problémů, které bojující muži zažívali vůbec poprvé v dějinách.

Pro většinu z nich bylo létání stejně neznámé jako boj. Tisíce amerických letců před vstupem do ozbrojených sil nikdy v letadle nebylo a vystřelili si tak nanejvýš na veverku. Nový typ války vedl k rozvoji nového medicínského oboru – leteckého lékařství. Psychiatři a chirurgové pracovali v nemocnicích a klinikách nedaleko bombardovacích základen, kam byli posíláni letci, když jim omrzly tváře a prsty nebo když je trápila traumata a prožité hrůzy.

Bombardovací válka byla přerušovaným bojem. Dlouhá období nečinnosti a nudy střídaly krátké, hektické chvíle zběsilosti a strachu a poté se muži vrátili ze vzdušných bojů do čistých postelí, k teplému jídlu a anglickým dívkám, které je obdivovaly. V této neuvěřitelné válce mohl devatenáctiletý či dvacetiletý kluk v jedenáct dopoledne bojovat o život nad Berlínem a v devět večer být v londýnském hotelu na rande svých snů. Někteří pěšáci letcům pohodlí záviděli, ale na to odpověděla postava z jednoho románu amerického navigátora: „Kolik pěšáků by šlo na frontu, kdyby dostali letadlo s plnými palivovými nádržemi?“ Letecká válka byla prodána americké veřejnosti jako rychlejší a rozhodnější způsob boje než pomalá dřina na zemi, ale ve skutečnosti se i ona stala pomalou, brutální opotřebovávací bitvou.

John Egan byl velitelem letky létajících pevností B-17, jedněch z nejobávanějších vraždicích strojů té doby. Byl to specialista na bombardování a jeho zaměstnáním bylo ničení. A tak jako většina ostatních letců dělal svou práci bez sebemenších výčitek svědomí. Byl přesvědčen, že bojuje za šlechetnou věc. Zabíjel také proto, aby sám nebyl zabit.

Egan již strávil pět měsíců v boji, na nejnebezpečnějším leteckém bojišti války – přezdívali ho „První liga“2 –, a toto byla jeho první prodloužená dovolená od chvíle, kdy byl nasazen do boje. Nepřinesla mu však žádný oddych. Té noci německá luftwaffe bombardovala město a poblíž jeho hotelu hořelo. To bylo poprvé, kdy zažil bombardování z opačného pohledu. Kvůli ječícím sirénám a otřesům po výbuších nedokázal usnout.

Egan byl přičleněn k 8. velitelství bombardovacího letectva, což bylo velitelství bombardovacích sil zformované na letecké základně v Savannahu v Georgii měsíc po Pearl Harboru. Účelem bombardovacího letectva bylo udeřit na samotné Německo. Přestože počátky byly skrovné, rychle se stalo jednou z nejmocnějších úderných sil dějin. Egan dorazil do Anglie na jaře roku 1943, rok poté, kdy první muži a stroje z 8. velitelství bombardovacího letectva začali působit na základnách, jež jim předalo britské letectvo, které bombardovalo německá města od roku 1940. Každá očíslovaná bombardovací skupina – ta jeho byla 100. – byla vytvořena ze čtyř letek s osmi až dvanácti čtyřmotorovými bombardéry zvanými „heavies“ a měla svou vlastní leteckou základnu buďto ve Východní Anglii, nebo u města Bedford v kraji Midlands na sever od Londýna.

V roce 1943 byly k 8. velitelství přičleněny čtyři bombardovací skupiny vybavené dvoumotorovými stroji B-26 Marauder, jež byly primárně určeny pro bombardování ze středních a nižších výšek. Jejich výsledky byly smíšené. V říjnu tohoto roku byly tyto malé jednotky s Maraudery přesunuty k jinému velitelství v Británii, k 9. velitelství bombardovacího letectva, které bylo vytvořeno za účelem letecké podpory při invazi v Evropě. Od této chvíle až do konce války mělo 8. velitelství buďto létající pevnosti, nebo B-24 Liberator, což byly jediné americké bombardéry dlouhého doletu zkonstruované pro bombardování z velkých výšek. Osmé bombardovací velitelství si však zachovalo vlastní velitelství stíhacích sil, jehož stroje měly doprovázet bombardéry při akcích nad severní Evropou. Piloti létali s jednomotorovými stíhačkami P-47 Thunderbolt a dvoumotorovými P-38 Lightning a operovali z letišť umístěných poblíž bombardovacích základen.

Když 100. bombardovací skupina vyrazila do boje, byla obvykle doprovázena dalšími dvěma bombardovacími skupinami z nedalekých základen, 390. a 95., a tyto tři skupiny tvořily 13. bojové křídlo. Bojové křídlo bylo malou částí formace stovek bombardérů a stíhaček, jež otřásaly zemí pod anglickými vesničany, kteří ze svých domků pozorovali, jak Američané letí „dát co proto Hunům“3.

„Nikdo… se při pohledu na letecké formace vylétající z letišť ve Východní Anglii nemohl ubránit vzrušení,“ napsal historik John Keegan, který vyrůstal ve válečné Anglii. „Letka za letkou stoupaly k nebi, kde se formovaly do skupin a křídel, a pak odlétaly na jihovýchod, ke svým cílům za mořem. Za šesti sty třpytícími se a blikajícími křídly zůstávaly na obloze Anglie bílé kondenzační stopy. Každé z těchto misí se zúčastnily tři tisíce elitních amerických letců, deset na každé ,lodi‘, přičemž každá ,loď‘ měla svou charakteristickou přezdívku, často založenou na názvu nějaké písně, např. My Prayer, nebo na větě z nějakého filmu, třeba ,Já jsem Tondelayo‘.“

Při zpátečním letu „jsme naladili BBC a poslouchali všechny možné sentimentální skladby,“ vzpomíná druhý pilot Bernard R. Jacobs z Napy v Kalifornii. Při letu nad věčně zeleným anglickým venkovem to Jacobsovi připadalo divné, že tak bukolická krajina je nástupištěm naprosto nepředstavitelného masakrování a ničení, jaké svět dosud nezažil.

Ačkoli prezident Franklin D. Roosevelt předtím ukončil možnost dobrovolně se přihlásit do ozbrojených sil, 8. velitelství bylo stále elitní jednotkou sestavenou takřka výhradně z dobrovolníků, mužů, kteří se přihlásili předtím, než dostali povolávací rozkaz, nebo kteří byli odchyceni verbíři leteckých sil poté, jakmile je povolaly pozemní síly, které je však ještě nestihly přiřadit k žádné jednotce. Posádky bombardérů z 8. velitelství byly složeny z mužů ze všech částí Ameriky, ze všech společenských vrstev. Byli to historikové z Harvardu a horníci ze Západní Virginie, právníci z Wall Streetu a kovbojové z Oklahomy, idolové z Hollywoodu a hvězdy amerického fotbalu. Patřil k nim herec Jimmy Stewart i „král Hollywoodu“ Clark Gable. Oba sloužili po boku mužů a mladíků, kteří umývali okna na Manhattanu nebo nakládali uhlí v Pensylvánii – Poláků a Italů, Švédů a Němců, Řeků a Litevců, indiánů a Hispánců –, ale nikoli Afroameričanů, protože oficiální politika 8. velitelství znemožňovala černochům létat v bojových jednotkách. V klaustrofobických podmínkách těžkých bombardérů, v ohni boje, se katolíci a židé, Angličané a Irové stávali bratry spojenými touhou nezemřít. V bombardovací válce schopnost přežít a odvrátit strach závisela jak na vlastnostech posádky, tak na osobnosti jednotlivce. „Možná že nikdy v dějinách,“ napsal Starr Smith, někdejší zpravodajský důstojník 8. velitelství, „neexistoval za války takový vztah mezi bojujícími muži jako mezi příslušníky posádek bombardérů.“

Jednotky 8. velitelství dorazily do Anglie v době, kdy nepřítel – Německo, Itálie, Japonsko a jejich spojenci – dosahoval největších úspěchů. Britské, francouzské a nizozemské kolonie na Dálném východě a v Tichém oceánu a Američany okupované Filipíny právě dobyli Japonci. V květnu 1942, když generál Carl A. „Tooey“ Spaatz dorazil do Londýna, aby převzal velení nad americkými vzdušnými operacemi v Evropě, Japonsko kontrolovalo obrovské impérium. Stíhači britského letectva sice rok předtím zvítězili v bitvě o Británii a Anglie odolala německému útoku, který byl vůbec první dlouhodobou bombardovací kampaní války, ale od evakuace britských pozemních sil z Dunkerku v květnu 1940 a následné porážky Francie bylo Německo nezpochybnitelným pánem západní Evropy. Na jaře 1942 byla Velká Británie jediným demokratickým státem, který ještě bojoval s nacisty. Vyvstávala otázka: Jak zaútočit na nepřítele?

„Nemáme pozemní síly, které by mohly porazit německá vojska,“ prohlásil premiér Winston Churchill. „Ale je něco, co je může srazit na kolena… a tím je naprosto zničující, drtivý útok těžkých bombardérů na samotné Německo.“ Na počátku roku 1940 britské letectvo poprvé zaútočilo na průmyslové cíle v Porýní a Porúří, což byla centra německých výrobních kapacit. První útoky byly provedeny ve dne, ale po děsivých ztrátách byla RAF nucena přejít na noční bombardování a změnit cíle. Jelikož továrny nebylo možné vidět, natož zasáhnout, za bezměsíčných nocí Britové začali bombardovat města – letci tomu logicky říkali „drcení měst“. Záměrem bylo vyvolat zničující požáry, které zabijí tisíce lidí a podlomí morálku německých civilistů. Bombardování bylo neuvěřitelně nepřesné a ztráty posádek vysoké. Ale zabíjení Němců bylo pro Brity pomstou za bombardování Londýna a Coventry a zlepšovalo jejich morálku. Anglie neměla jiný prostředek, jak udeřit na Německo. A dokud spojenecké armády v posledních měsících války nevstoupily na německou půdu, bylo strategické bombardování jediným způsobem, jak přenést boj do samotného Německa.

Síly 8. velitelství byly vyslány do Anglie, aby se připojily k této stále intenzivnější bombardovací kampani, která se stala nejdelší bitvou války. Do boje vstoupily v srpnu 1942, kdy měly podpořit britské úsilí, ale s jiným plánem a účelem. Klíčem k němu byl tzv. Nordenův zaměřovač, který vyvinuli vědci z amerického námořnictva na počátku 30. let. Piloti jako Johnny Egan zaměřovač testovali na azurovém nebi amerického západu a jejich bomby dopadaly na cíle s neuvěřitelnou přesností. Někteří tvrdili, že z výšky sedmi kilometrů by trefili sud od okurek. Díky Nordenovu zaměřovači mohlo být bombardování z velkých výšek efektivnější a humánnější, jak prohlašovali velitelé letectva. Města nyní mohla být zasahována s chirurgickou přesností, muniční sklady mohly být ničeny s minimálními ztrátami na životech a majetku civilistů.

Osmé velitelství mělo toto přesné bombardování vyzkoušet v praxi. Teoretikové vzdušné války tvrdili, že se smrticími stroji, jako byly létající pevnosti a obdobně impozantní letouny B-24 Liberator, lze ve válce zvítězit, aniž by došlo k masakrům na zemi jako za první světové války a bez velkých ztrát na životech mezi letci. Tato v praxi neodzkoušená idea byla přitažlivá pro americkou veřejnost, jež se obávala dlouhé války, ale nevěděla, že v boji bývá teorie zpochybněna.

Generál Ira C. Eaker, někdejší stíhač, kterého Carl Spaatz vybral do čela bombardovacích operací 8. velitelství, byl pevně přesvědčen o tom, že denní strategické bombardování lze provádět pouze s bombardéry, bez stíhaček, které by je chránily. Eaker věřil, že poletí-li bombardéry v sevřených formacích – v „bojových boxech“ –, budou mít dost palebné síly na to, aby se probojovaly k cílům.

Johnn Egan věřil ve strategické bombardování, ale nevěřil tomuto tvrzení. Vstoupil do boje, když Ira Eaker začal své bombardéry nad Německo posílat bez stíhacích eskort, protože v té době neexistoval jednomotorový stíhací letoun, který by dokázal letět s bombardéry až nad jejich cíle a zpátky. Do léta roku 1943 Johnny Egan přišel o spoustu přátel, které zabila luftwaffe.

Posádku těžkého bombardéru 8. velitelství tvořilo 10 mužů. Pilot a druhý pilot seděli vedle sebe v kokpitu. Navigátor a bombometčík byli přímo pod nimi v nose z plexiskla. Bezprostředně za pilotem byl letový technik, který měl také roli horního střelce. Dále v oddělené kabině byl radista, který též obsluhoval kulomet. Uprostřed stroje byli dva boční střelci a spodní střelec, který seděl v otáčivé kabině z plexiskla, jež byla na spodní straně trupu. Vzadu, v izolované kabině, seděl na zvětšeném sedadle z jízdního kola zadní střelec. Všechny pozice byly zranitelné, na obloze nebyly žádné zákopy. Spolu s posádkami německých a amerických ponorek a s piloty luftwaffe, s nimiž se střetávali v boji, měli letci z britských a amerických bombardérů nejnebezpečnější stanoviště ze všech účastníků války. V říjnu 1943 mohla méně než jedna čtvrtina členů posádek očekávat, že absolvuje všech 25 bojových akcí. Statistiky byly děsivé. Dvě třetiny mužů zahynuly v boji nebo byly zajaty nepřítelem a 17 % bylo buďto vážně zraněno, utrpělo nervové zhroucení, nebo zahynulo při leteckých haváriích nad Anglií. Pouze 14 % letců přidělených k bombardovací skupině majora Egana, která dorazila do Anglie v květnu 1943, se dočkalo pětadvacáté mise. Na konci války mělo 8. velitelství více mrtvých – 26 tisíc – než celá americká námořní pěchota – 77 % Američanů, kteří před invazí v Normandii létali nad Německem, skončilo v kolonce „ztráty“.

Jako velitel 418. letky 100. bombardovací skupiny létal Johnny Egan se svými muži při všech nebezpečných akcích. Když se jeho chlapci dostali do úzkých, chtěl se tam dostat také. „Každý, kdo létá při bojových operacích, je šílený,“ sdělil Egan seržantu Saulu Levittovi, radistovi jeho letky, který byl později zraněn při havárii na letišti, a proto ho přidělili k armádnímu časopisu Yank. „A tak,“ řekl Levitt, „byl nadále šílený a létal při bojových operacích. A všechno to byly nebezpečné operace.“

Když se jeho „chlapečci“, jak jim Egan říkal, zřítili v hořících strojích, psal vdovám a matkám. „Nebyly to žádné úřední dopisy,“ vzpomíná Levitt. „Usmyslel si, že jim bude psát zdlouhavé texty, aby dal najevo osobní dojetí. Neexistují jejich kopie. Nikdy o tom nikomu nic neřekl. Ty dopisy byly jen mezi ním a těmi rodinami.“

Major Egan byl malý a vychrtlý, byl jako vyžle, vážil šedesát kilogramů a měl husté černé vlasy načesané nahoru, černé oči a úzký knírek. Patřily k němu bílá podšívaná letecká bunda a průpovídky ve stylu spisovatele Damona Runyona. V sedmadvaceti byl mezi ostatními stařec, ale když si dobíral příslušníky své letky, tvrdil, že „vás, dětičky, všechny upiju“. Když měl volno, jezdil v noci džípem do baru, kde zpíval balady s dělníky z Irska, dokud bylo co pít nebo dokud je unavený hostinský nevyhodil.

Když hýřil, většinou s ním byli jeho nejlepší kamarádi. K nim patřil major Gale W. Cleven, jehož záliby byly prosté. Měl rád zmrzlinu, melouny a anglické válečné filmy a byl věrný svému děvčeti doma, které se jmenovalo Marge. Byl to vášnivý letec a spolu s Eganem patřil k „letecké sněmovně lordů“. Jeho kamarádi z dětství mu říkali Cleve, ale Egan, jeho neodmyslitelný společník od společného výcviku v Americe, mu dal přezdívku Buck, protože vypadal jako jistý Buck, kterého Egan znal z Manitowocu ve Wisconsinu. A už mu to zůstalo. „Nikdy jsem tu přezdívku neměl rád,“ řekl Cleven o šedesát let později, poté, když získal tituly MBA z ekonomie a Ph.D. z astrofyziky na Harvardu.

Vyzáblý, shrbený Gale Cleven vyrůstal v drsném petrolejářském kraji na sever od Casperu ve Wyomingu, pracoval jako dělník na ropné věži a u toho studoval na Wyomingské univerzitě. S důstojnickou čepicí posunutou na bok a párátkem mezi zuby vypadal jako drsňák, ale „měl srdce velké jak Texas a udělal by pro své muže cokoli“, jak konstatoval jeden z jeho letců. Byl extravagantní a proslul jako velký vypravěč.

Ve čtyřiadvaceti se jako velitel letky stal v Americe hrdinou, když o něm podplukovník Beirne Lay ml. se Symem Bartlettem, spoluautorem knihy Twelve O’Clock High, nejzajímavějšího románu a filmu o letecké válce v Evropě, napsal později článek do Saturday Evening Post o náletu na Řezno. Bombardování Řezna a Schweinfurtu 17. srpna 1943 bylo do té doby největší a nejkatastrofičtější americkou vzdušnou operací. Bylo ztraceno 60 bombardérů a téměř 600 mužů. Byl to „dvojitý úder“ proti letecké továrně v Řezně a továrně na kuličková ložiska ve Schweinfurtu. Oba komplexy byly chráněny jedním z nejlepších systémů protivzdušné obrany na světě. Beirne Lay letěl téhož dne se svou 100. bombardovací skupinou jako pozorovatel v létající pevnosti zvané Piccadilly Lilly a v chaosu bitvy viděl Clevena v nejzranitelnější letce – v takzvaném koutě rakví, což byla poslední a nejníže letící jednotka bombardérů. Cleven tehdy ukázal, co v něm je. Jeho letadlo bylo poškozeno nepřátelskými stíhačkami a druhý pilot panikařil a chtěl vyskočit. „Vzhledem k poškození draku, částečné ztrátě kontroly, palbě, vážným zraněním členů posádky a neustávajícím útokům stíhaček měl (Cleven) oprávnění opustit letoun,“ napsal Lay. Nařídil však druhému pilotovi, aby vytrval. „Jeho slova ostatní slyšeli ve vysílačce a měla na ně přímo magický efekt. Zarputile bojovali dále.“

Beirne Lay navrhl Clevena na Medaili cti. „Nedostal jsem ji a ani jsem si ji nezasloužil,“ řekl Cleven. Obdržel vyznamenání Záslužný služební kříž, ale nechtělo se mu pro něj jet do Londýna. „K čertu s medailemi, potřeboval jsem aspirin,“ komentoval to později. „A tak jsem žádný metál nedostal.“

Clevenův příběh z náletu na Řezno „rozohnil základnu“, vzpomíná Harry H. Crosby, navigátor z Eganovy 418. letky. Johnny Egan se toho dne též vyznamenal. Když se ho ptali, jak přežil, odpověděl: „Měl jsem s sebou dva růžence, dva talismany pro štěstí a dvoudolarovou bankovku, na které jsem při každé akci žvýkal roh. Také jsem měl svetr oblečený naopak a kabát, který jsem vždy nosil pro štěstí.“ Ostatní neměli takovou kliku – 100. bombardovací skupina ztratila 90 mužů.

Toho léta ztrát přibývalo alarmujícím tempem, a proto již o nich muži ani neměli přehled. Jeden nováček přijel do Thorpe Abbottsu, navečeřel se, šel se vyspat a ráno přišel o život nad Německem. Nikdo si nepamatoval jeho jméno. A tak o něm hovořili jako o „tom, kdo přišel na večeři“.

Vzhledem k těmto ztrátám muži ze 100. bombardovací skupiny potřebovali hrdiny. V důstojnickém kasinu se mladí letci shromáždili okolo Clevena a Egana a „bez dechu naslouchali jejich vyprávění“, napsal ve svých vzpomínkách na leteckou válku Crosby. „Příslušníci mužstva je obdivovali“ a piloti chtěli létat tak jako oni. S frajerskými bílými šálami a pomačkanými čepicemi, které se nosily „po padesáti akcích“, jako by vypadli z knihy Beirna Laye I Wanted Wings či z hollywoodského filmu, který byl natočen podle ní a který přesvědčil tisíce mladých mužů, aby vstoupili k americkému letectvu. Dokonce i mluvili tak jako ve filmu. Crosby poprvé spatřil Clevena v důstojnickém kasinu. „Z nějakého důvodu přišel ke mně a řekl: Máte tu taxi, poručíku.“

Cleven měl nováčky rád, ale obával se jejich suverénnosti. „Nebáli se tolik jako my, a proto to bylo nebezpečné. Báli se neznámého. My jsme se báli známého.“

Ráno 8. října 1943, hodinu předtím, než Johnny Egan nastoupil do vlaku, kterým měl při svém prvním volnu odjet do Londýna, Buck Cleven odletěl na Brémy. Už se nevrátil. Tři stíhačky luftwaffe rozstřílely jeho létající pevnost. Vyřadily tři motory, provrtaly příď a záď, ustřelily kus levého křídla a vyvolaly požár v kokpitu. Vzhledem k situaci Cleven nařídil posádce, aby vyskočila. Poslední, kdo opustil letoun, byl on. Když vyskočil, byl bombardér pouhých 700 metrů nad zemí.

To se stalo ve čtvrt na čtyři, právě v době, kdy se Johnny Egan ubytoval v jednom londýnském hotelu. Cleven klesající na padáku k zemi viděl, že se blíží k malé usedlosti, a to „rychleji, než jsem chtěl“. Když se snažil vyhnout domu, ztratil kontrolu nad padákem, a tak otevřenými zadními dveřmi vletěl do kuchyně a narazil do nábytku a malých železných kamen. Selka a její dcera začaly hystericky křičet a v mžiku se tam objevil sedlák s vidlemi, které Clevenovi přitiskl k hrudi. „Svou ubohou středoškolskou němčinou jsem se ho snažil přesvědčit, že nejsem ničema. Ale nevěřil tomu.“

Té noci někteří muži z Clevenovy letky, kteří přežili nálet na Brémy, šli do hospody ve vesnici a opili se. „Nikdo z nás nechtěl věřit tomu, že je mrtvý,“ řekl seržant Jack Sheridan, příslušník Clevenovy letky. Jestliže „neporazitelný“ Cleven nepřežil, co ostatní? Ale jak poznamenal Sheridan, „mrtví muži válku neukončí“.

Následujícího rána si Johnny Egan v hotelu nad volským okem a dvojitou skotskou přečetl nadpis v londýnských The Times: „8. velitelství přišlo nad Brémami o 30 létajících pevností.“ Vyskočil z křesla a běžel k telefonu, aby zavolal na základnu. Vzhledem k válečným bezpečnostním opatřením musel mluvit v šifrách. „Jak dopadl zápas?“ zeptal se. Cleven kopal nohama, bylo mu řečeno. Ticho. Když se vzpamatoval, zeptal se: „Hraje mužstvo zítra nějaký mač?“

„Ano,“ zněla odpověď.

„Chci na hřiště.“

Ještě odpoledne se dostal zpátky do Thorpe Abbottsu, kde pak nervózně očekával návrat skupiny z náletu na Marienburg, který vedl velitel 100. skupiny plk. Neil B. „Chick“ Harding, někdejší fotbalové eso z West Pointu. Když se letky vrátily, Egan získal od Hardinga svolení vést skupinu následujícího dne. Večer šel do jedné z chat a probudil pilota Johna D. Bradyho, který hrával na saxofon v jednom big bandu. Harry Crosby, jenž měl postel naproti kapitánovi Bradymu, slyšel jejich rozhovor. „Johne, poletím s tebou… Vyřídíme ty bastardy, kteří dostali Bucka.“ Pak šli na předletovou poradu.

„Dnes je cílem Münster,“ oznámil ospalým letcům zpravodajský důstojník major Miner Shaw, když roztáhl mapu západní Evropy. Červená šňůrka vedla z Thorpe Abbottsu přes Nizozemí k malé železniční křižovatce za nizozemskou hranicí. Měl to být krátký let, a tak je v té době nejlepší spojenecké stíhačky P-47 Thunderbolt měly doprovázet takřka celou cestu. Vypadalo to jako rutinní záležitost – až na jednu věc. Záměrným bodem bylo centrum starobylého opevněného města, třídicí nádraží a sousední dělnická čtvrť. Nedaleko stála nádherná katedrála, v níž sloužil mše biskup, o němž se vědělo, že to je přesvědčený odpůrce nacistů. „Prakticky všichni železniční dělníci z Porúří bydlí v Münsteru,“ tiše a monotónně vysvětloval Shaw. Bude-li bombardování přesné, německý železniční systém v této oblasti, kde byla doprava velmi intenzivní, bude tvrdě zasažen.

To byla radikální změna v americké bombardovací praxi. Později to 8. velitelství oficiálně popíralo, ale nálet na Münster měl za cíl zničit město. Odtajněné zprávy a letové záznamy zřetelně označují jako záměrný bod „centrum města“. Jedna zpráva 94. bombardovací skupiny popisuje záměrný bod jako „zastavěnou část severovýchodního okraje třídicího nádraží“.

Když Shaw oznámil, že „dáme co proto obytné čtvrti, (…) vyskočil jsem a začal jsem jásat,“ později řekl Egan. „Ostatní, kteří ztratili své kamarády v (předchozích) (…) náletech, též začali jásat, protože to byla příležitost k pobíjení Němců, šiřitelů rasové nenávisti a utlačovatelů menšin. Byla to mise snů pro ty, kdo chtěli pomstít mrtvé kolegy.“

Někteří z letců, kteří byli při tomto brífinku, si na žádné jásání nevzpomínají. Jeden z nich, kapitán Frank Murphy, byl dvaadvacetiletý jazzový hudebník z Atlanty v Georgii, který opustil Emory University, aby se mohl stát leteckým navigátorem. Murphy si nevzpomíná, že by Egan vyskočil a přísahal pomstu, ale tvrdí, že nikdo v místnosti otevřeně neprotestoval proti bombardování civilních cílů, přestože někteří z nich, jako například on, měli příbuzné narozené v Německu. Možná si někteří z přítomných připomněli varování jejich velitele plk. Darra H. „Pappyho“ Alkirea, který jim pověděl ještě ve Spojených státech po ukončení výcviku: „Jen si nemyslete, že vaše práce bude slavná nebo úchvatná. Budete dělat špinavou práci a můžete s tím být konfrontováni. Stanou se z vás vrahové dětí a žen.“

Ne všichni v 100. skupině se považovali za zabijáky, ale většina z nich důvěřovala svým velitelům. „Cítil jsem, že jsem tam proto, abych pokud možno pomohl zvítězit ve válce,“ řekl plk. Howard „Tlusťoch“ Hamilton, bombometčík kpt. Bradyho. „Základním problémem při bombardování železnic je to, že je-li k dispozici dostatečná pracovní síla, koleje lze během krátké doby opravit. Bylo nám řečeno, že záměrem bombardování domů železničních dělníků je připravit Němce o lidi, kteří by opravovali tratě.“

Ale na sousedních bombardovacích základnách se na poradách proti výběru cíle protestovalo. „Byla to neděle a mnozí letci… měli výhrady vůči bombardování v blízkosti kostelů,“ vzpomíná poručík Robert Sabel, pilot 390. bombardovací skupiny. Kapitán Ellis Scripture, navigátor, který létal s 95. skupinou ve stroji s názvem „Fešáci“ (The Zootsuiters), později popsal svou reakci. „Byl jsem vychován v přísně protestantském prostředí. Moji rodiče byli zbožní lidé… Byl jsem v šoku, když jsem se dozvěděl, že naším primárním cílem jsou vůbec poprvé civilisté.“ Ellis Scripture šel po poradě za velitelem své skupiny a řekl mu, že nechce letět. Plukovník John Gerhart vybuchl: „Podívejte, kapitáne, toto je válka, rozumíte? Je to boj na život a na smrt a Němci už celé roky v Evropě zabíjejí nevinné. Jsme tu pro to, abychom jim ukázali, zač je toho loket, (…) a to také uděláme. (…) Já jsem velitelem této akce a vy jste mým navigátorem… Jestli nepoletíte, poženu vás před válečný soud. Nějaké otázky?“

Scripture řekl „ne, pane“ a zařadil se mezi ostatní. „Dospěl jsem k názoru, že válka není souboj gentlemanů,“ řekl později. „Už nikdy jsem o strategii našich velitelů nepochyboval. Museli dělat těžká rozhodnutí – a nezaváhali při tom.“

Jiný letec ze Scripturovy bombardovací skupiny, poručík Theodore Bozarth, popsal nejvýstižněji, jak se ohledně tohoto náletu cítila většina mužů z 13. bojového křídla. Byla to třetí akce tohoto křídla během tří dnů: Brémy, Marienburg a nyní Münster. „Byli jsme příliš unavení na to, abychom se starali o něco jiného.“

Harry Crosby nad Münster letět neměl. Spolu se svým pilotem kpt. Everettem Blakelym se právě zotavoval z nouzového přistání na anglickém pobřeží po návratu z Brém. Ráno před bombardováním Münsteru se rozhodli, že s jedním poškozeným strojem odletí do lázeňského letoviska Bournemouth, aby si tam krátce od války odpočinuli. Před odletem Crosby zavolal kapitánovi Cliffu Fryovi, veliteli meteorologické služby na základně, a domluvili se na šifře, jejímž prostřednictvím se měl Crosby dozvědět o tom, jak dopadl úder na Münster.

Ve čtyři hodiny odpoledne zavolal Fryovi. „Vrátili se všichni moji přátelé z průsmyku?“

Mlčení.

„Změnil některý z nich natrvalo stanici?“

„Ano, všichni kromě jednoho.“

Frye nad sebou ztratil kontrolu a přestal používat šifru. „Egan je mrtvý. Vaše stará posádka je mrtvá. Celá skupina je mrtvá. Jediný, kdo se vrátil, jsou nováčci 418. letky. Svému pilotovi říkají Rosie.“

Poručík Robert „Rosie“ Rosenthal nebyl ve výcviku s původními posádkami 100. skupiny. On a jeho posádka byli ke skupině přiřazeni v srpnu a přišli tam proto, aby nahradili muže ztracené při náletu na Řezno. „Když jsem přijel, nebyla skupina příliš dobře zorganizovaná,“ vzpomíná Rosenthal. „Byla to pěkná cháska s několika výraznými postavami. Chick Harding byl skvělý chlap, ale ani na zemi, ani ve vzduchu si nedokázal vynutit tvrdou disciplínu.“ Rosenthal nebyl celých třicet dnů v akci. „Nikdo za mnou nepřišel a nepřiřadil mě k bojovým jednotkám. Až mě pak velitel mé letky John Egan nechal letět při cvičném letu ve formaci. Letěl jsem napravo od jeho stroje. Hodně jsem toho nalétal při cvičných letech ve formaci a byl jsem frustrovaný. Chtěl jsem za každou cenu do akce. Stále jsem letěl napravo od Egana. Když jsme přistáli, řekl mi, že chce, abych teď létal vedle něho.“

Rosenthal navštěvoval Brooklyn College, nedaleko svého domova ve Flatbushi. Tento vynikající sportovec byl kapitánem týmů amerického fotbalu a baseballu a později byl přijat do sportovní síně slávy v Brooklyn College. Po absolvování právnické fakulty s červeným diplomem šel pracovat do jedné významné právnické firmy na Manhattanu. Zrovna tam začal, když Japonci napadli Pearl Harbor. Následujícího rána vstoupil do letectva.

Bylo mu dvacet šest, měl široká ramena, ostré rysy ve tváři a tmavé, kudrnaté vlasy. Tento velkoměstský mladík, který měl rád jazz, měl nemotorné držení těla jako nějaký farmář – a nebyla v něm ani špetka newyorského cynismu. Byl stydlivý a snadno upadal do rozpaků, byl však odhodlaný. „Na vysoké škole jsem četl Mein Kampf a viděl jsem filmové záznamy velkých nacistických shromáždění v Norimberku, kde Hitler projížděl v kabrioletu mezi jásajícími davy. Ty tváře v davu mě zaujaly, ty obdivné pohledy. Netýkalo se to jen Hitlera. Celý národ zešílel a musel být zastaven.

Jsem Žid, ale to nebylo jenom proto. Hitler byl nepřítelem všech slušných lidí. Byl jsem velmi hrdý na Angličany. Během bitvy o Británii stáli proti nacistům sami. Se zájmem jsem četl noviny a poslouchal rozhlasové pořady Edwarda R. Murrowa, které se týkaly bombardování Londýna. Nemohl jsem se dočkat, až se tam dostanu.

Když jsem konečně dorazil do Anglie, myslel jsem, že jsem ve středobodu světa, v místě, kde se demokracie shromáždily v boji proti nacistům. Byl jsem přesně tam, kde jsem chtěl být.“

Rosie Rosenthal se o své myšlenky nepodělil s kolegy, prostými muži, kteří nedůvěřovali tomu, čemu říkali hluboké myšlení. Nikdy nepoznali, co v něm bylo, co ho přinutilo létat a odhodlaně bojovat. Později, když se stal jedním z nejvíce vyznamenaných a nejslavnějších letců 8. velitelství, se v Thorpe Abbottsu rozšířila fáma, že má příbuzné v německých koncentračních táborech. Když se ho na to kdosi zeptal, řekl, že je to nesmysl. Jeho rodina – matka, sestra, švagr a neteř (jeho otec nedávno zemřel) – byla v Brooklynu. „Nemám žádné osobní důvody. Všechno, co jsem udělal nebo co chci udělat, vyplývá z toho, že nesnáším perzekuci… Člověk by se měl zajímat o druhé, jinak civilizace skončí.“

Na poradě před münsterským náletem, jak vzpomíná Rosie, bylo jako cíl stanoveno třídicí nádraží, nikoli dělnická čtvrť. „Bylo to blízko centra města a bylo jasné, že zemřou nevinní lidé, tak jako ve všech válkách.“

Toho mlžného říjnového rána byl Rosieho letoun na vzletové dráze třetí v pořadí připraven spolu s dalšími třicetitunovými stroji, které tam čekaly s nastartovanými motory, ke vzletu, který probíhal v půlminutových intervalech. On a jeho posádka letěli s novým letadlem, s „Královskou postupkou“ (Royal Flush). Jejich předchozí letoun „Rosieho nýtovači“ (Rosie’s Riveters) utrpěl značné škody nad Brémami a Marienburgem. Muži byli pověrčiví a let v neznámém stroji je pěkně znervózňoval. Rosie se je ale snažil uklidnit.

„Když se za vámi zavřou dveře, víte, že jste zajatcem tohoto letounu,“ popsal Denton Scott, dopisovatel časopisu Yank pocity mnoha letců toho rána. „Tomuto zajetí se dá uniknout jen třemi způsoby: výbuchem a seskokem do jiného zajetí, smrtí nebo bezpečným návratem.“

V 11:11 se Bradyho vůdčí stroj „M’lle Zig Zig“ (Slečna Zig Zig) s majorem Eganem ve funkci druhého pilota, poručíkem Johnem Hoerrem, Bradyho druhým pilotem na sklápěcím sedadle, a nákladem bomb vznesl a zmizel za vysokými stromy na konci vzletové dráhy. Bylo to poprvé, kdy Brady letěl jako první a cítil se nepřipravený. I Egan byl nervózní. Svou bílou leteckou bundu pro štěstí nechal na základně. Jeho kamarád Buck Cleven ji nikdy neměl rád, protože byla špinavá.

Padesát tři bombardérů 13. bojového křídla se shromáždilo nad Great Yarmouthem, přičemž 100. skupina letěla za vedoucí 95. skupinou. Stroje se vydaly na jihozápad, kde se k nim mělo připojit další bojové křídlo. Nad Severním mořem se čtyři bombardéry kvůli mechanickým závadám otočily. Oslabené formaci tak chybělo 36 kulometů ráže .50. To mohlo ve vzdušném boji znamenat hodně, ale nikdo se tím nevzrušoval. „Ve vzduchu jsme se cítili dobře,“ vzpomíná por. Douglas Gordon-Forbes, bombometčík 390. bombardovací skupiny a letounu „Chata na nebesích“ (Cabin in the Sky). „Bylo to poprvé, kdy nás stíhačky eskortovaly po celou dobu letu nad Německem, a oplývali jsme sebedůvěrou.“

Němci měli řetěz radarových stanic, který sahal od Norska po severní Francii, a ve chvíli, kdy se letadla řadila nad Východní Anglii, už o nich věděli. Když bombardéry překročily nizozemskou hranici a dostaly se nad úhledná vestfálská města, staly se terčem intenzivní protiletadlové palby z „flaků“, jak se přezdívaly „Fliegerabwehrkanonen“ čili protiletadlové kanóny. Když Egan pohlédl na Bradyho, uviděl, že se křižuje. O několik vteřin později jednoho z bočních střelců zabila střepina z flaku.

Když se formace přiblížila k počátečnímu bodu – k místu, kde se bombardéry řadily k průletu nad cílem –, Egan oznámil skupině, že jejich stíhačky „se vracejí do stodoly“, protože se dostaly na maximum svého doletu. Egan se ohlédl a viděl, jak jim mávají křídly pro štěstí. Pak se otočil a vykřikl: „Panebože! Stíhačky na dvanácté hodině! Jsou tady!“ Zhruba dvě stě německých stíhaček útočilo tak, že letěly přímo proti nim a stočily se těsně před nárazem.

Bradyho vůdčí stroj to koupil jako první. Frank Murphy, který letěl v proskleném nose letounu „Aw-R-Go“ přímo za M’lle Zig Zig, viděl „děsivou ohnivou explozi“ pod Bradyho letadlem a v hrůze sledoval, jak se poškozená pevnost řítí dolů a zanechává za sebou černý dým a palivo. „(Náš bombometčík) přišel nahoru a vyděšeně nám řekl, že musíme opustit formaci, protože Tlusťoch Hamilton má v sobě spoustu děr a chce letět zpátky,“ později popsal scénu ze zasaženého letadla Egan. „Ujistil jsem ho, že už jsme formaci opustili.“

Zatímco Brady se snažil držet stroj rovně, aby posádka měla „plošinu“, odkud by mohla seskočit, Egan dohlížel na „opuštění lodi“. Když začal mluvit do vysílačky, letounu se zmocnily plameny. V té chvíli poslal Johna Hoerra dolů, aby pomohl devatenáctiletému Tlusťochu Hamiltonovi dostat se k přednímu nouzovému průlezu v podlaze letounu. Potom Egan a Brady zapnuli autopilota a vydali se dozadu, aby otevřeli vrata pumovnice. Egan pohlédl dolů a zvolal: „Běž první, Brady… já jsem nejvyšší šarže na palubě.“ Ale Brady chtěl být poslední. Byl to jeho stroj a posádka. „Trochu jsme se hádali,“ řekl Egan, „a pak se v podlaze objevila řada děr. To byla ráže .30, a tak jsem řekl: Zatím, Brady. Potom jsem vyskočil, napočítal do jedné a zatáhl za lanko právě ve chvíli, kdy jsem minul spodní střeleckou věž. Padák se bez potíží otevřel a rodinné klenoty byly v bezpečí.“

O několik vteřin později Egan uviděl tři německé stíhačky, které opustily bombardéry a zaměřily se na něho. Jejich kulomety mu prostřílely padák. Zmizely právě ve chvíli, kdy už si myslel, že je po něm. Po doskoku spatřil nepřátelské vojáky, kteří se k němu blížili. Zbavil se padáku a překážejícího zimního vybavení a zmizel v lese.

Tlusťoch Hamilton přistál kilometr od něho, přestože nebyli v kontaktu. Hamilton ležel na zemi a silně krvácel. Nevěřil však, že toto je den, kdy zemře, vždyť jen několik minut předtím takřka zázračně unikl ze spárů smrti.

Když poručík Hoerr přišel do přídě, aby pomohl Hamiltonovi, zjistil, že zraněný bombometčík visí venku na dveřích nouzového průlezu a pod sebou má jen sedm kilometrů vzduchu. Jelikož měl poraněné plíce, neměl sílu na to, aby rukama otevřel nouzový průlez, a tak se o něj zapřel nohama a začal kroutit klikou. Když se dveře otevřely, vyletěl ven, ale pravým ramenním popruhem padáku se zachytil o kliku a pak visel venku s hlavou jen několik centimetrů od vrtule.

Hoerr po velkém úsilí Hamiltona osvobodil a oba muži se snesli na padácích k zemi, načež je zajali němečtí vojáci. Přijela sanitka a Hamilton byl odvezen do Münsteru. Řidičův vnuk, asi patnáctiletý hoch, po celou cestu, jež trvala třicet minut, na Hamiltona mířil dlouhou loveckou puškou.

Přibližně touto dobou posádka Rosenthalova Royal Flush absolvovala poslední minuty toho, co jeden z velitelů nazval jako „nejlítější leteckou bitvu války a možná všech dob“. Trvala 45 minut, ale intenzitou nesnese srovnání s ničím, co se za války dělo v Evropě. Osmé velitelství toho odpoledne čelilo tomu, co poručík Gordon-Forbes označil za „největší koncentraci nacistických stíhaček, která kdy zaútočila na americké bombardéry“.

Luftwaffe použila novou taktiku a zbraně. Napadla pouze několik bombardovacích skupin, aby maximalizovala počet sestřelů, a do těsných bojových boxů střílela rakety vzduch–vzduch. Hlavní část útoku zasáhla 100. bombardovací skupinu, jež ve svém bojovém křídle letěla v nebezpečné nízké pozici. Několik vteřin po zásahu Bradyho stroje se celá formace 100. skupiny rozpadla a byla napadena mnoha jednomotorovými stíhačkami a raketami vystřelovanými z dvoumotorových stíhaček letících paralelně s bombardéry, které je tak nemohly ostřelovat svými obávanými kulomety. „Kolem proletěly červené ohnivé koule, které za sebou zanechávaly bílý dým,“ popsal ten děsivý raketový útok Douglas Gordon Forbes. „Některé jen těsně minuly náš stroj a jedna proletěla v pouze metrové vzdálenosti od plexisklové věže, ve které jsem byl já.“

Bombardéry ze 100. skupiny, jež letěly samy, byly snadnou kořistí pro odhodlané nepřátelské piloty, z nichž někteří měli pod sebou své domy a rodiny. „Německé stíhačky na 100. skupinu útočily ve vlnách,“ vzpomíná Frank Murphy. „Občas jsem naklonil hlavu a zavřel oči v očekávání nárazu.“ To byla Murphyho jedenadvacátá bojová mise, ale ještě nikdy neviděl tolik stíhaček, dokonce ani při útoku na Řezno. Luftwaffe dosud nálet 8. velitelství nikdy neodrazila. „Myslím, že tento útok měl vůbec poprvé za cíl nás odrazit,“ prohlásil později Rosie Rosenthal.

Během sedmi minut 100. bombardovací skupina přestala existovat jako organizovaná bojová jednotka. Ale několik strojů, včetně toho Murphyho a Rosenthalova, se přece jen probojovalo nad cíl a shodilo svůj náklad. Čtvrttunové bomby začaly padat na střed města právě ve chvíli, kdy zvony katedrály svolávaly věřící k večerní bohoslužbě. „Letíme šest kilometrů vysoko,“ napsal jeden mladý pilot, „pak shodíme bomby a nemáme sebemenší představu o tom, co se stane, když dopadnou.“

Stíhačky přerušily útok, když se bombardéry dostaly pod intenzivní palbu flaků, přímo nad cílem, ale když zbytky 100. skupiny po otočce dorazily na shromažďovací bod, kde se měly spojit s 95. a 390. bombardovací skupinou, opět se objevily letouny luftwaffe. „Téměř ihned poté, když jsme nabrali zpáteční kurz, se za mnou ozvala exploze a byl jsem odhozen na podlahu,“ vzpomíná Murphy. „Bylo to, jako by mě někdo udeřil baseballovou pálkou a pak mě polil horkou vodou. Bylo to hrozné. Nevěděl jsem, jak těžce jsem zraněný, a nevěděl jsem, jestli to přežiju.“ Ležel na osmicentimetrové vrstvě nábojnic od svého kulometu Browning a nekontrolovatelně po ní klouzal sem a tam. Pak vzhlédl a uviděl druhého pilota Glenna Grahama, který si sňal kyslíkovou masku a pokynul na něho, ať jde za ním. Graham zatáhl za páku předních nouzových dveří v přídi letounu, vykopl je a vyskočil, Murphy se zarazil a pohlédl na zem, která se zdála být „sto kilometrů daleko“, a pomalu se prosoukal průlezem. „Náhle se rozhostilo ticho. Neslyšel jsem ryk boje či střelbu, necítil jsem kordit, řev motorů a hlasy v interkomu.“ Potom, když spatřil stroje 390. bombardovací skupiny přímo nad sebou, začaly vybuchovat granáty z flaků. Protivzdušné baterie rozmístěné okolo města spustily palbu na 390. skupinu a své k tomu chtěli říct i stíhači. „Vzal jsem kulomet a nemusel jsem se dívat, kde jsou stíhačky,“ vzpomíná bombometčík Gordon-Forbes. „Byly všude.“

Celá obloha se proměnila „ve fantastický obraz černých obláčků po výbuších granátů z flaků, hořících a vybuchujících bombardérů, které se točily kolem své osy a řítily se k zemi,“ komentoval to poručík William Overstreet, druhý pilot stroje cynicky pojmenovaného jako „Všechno v pořádku“ (Situation Normal). „Bylo to jako průlet vzdušným smetištěm,“ konstatoval střelec z jedné létající pevnosti. Bylo tam tolik padáků, že Gordonu-Forbesovi to připomínalo výsadek. A muži, kteří vypadli z letounů, než si mohli navléct padáky, se řítili k zemi a točili se ve větru. „Co se s vámi stane, když padáte z devíti kilometrů?“ ptal se jeden letec, když viděl, jak muži, které znal, mizejí v oblacích. „Zemřete po cestě, nebo jste při vědomí… a celou dobu křičíte?“

Předváleční stratégové předvídali, že bombardovací válka bude střetem strojů s minimálním lidským faktorem. Ale při všech náletech 8. velitelství se sestřelení letci jako Tlusťoch Hamilton střetli s nepřítelem na jeho půdě dříve, než první americký pěšák překročil hranice Německa, a vzdušné souboje často připomínaly boj muže proti muži na zemi. V jednom okamžiku během bitvy nad Münsterem německá stíhačka těsně minula příď letounu „Chata na nebesích“. „V té chvíli byla tak blízko, že jsem jejímu pilotovi pohlédl do tváře,“ vzpomíná Douglas Gordon-Forbes. „I on vypadal vyděšeně.“

Toho odpoledne se šel patnáctiletý Otto Schuett podívat na jezdecké představení na okraji Münsteru. Tento tiskařský učedník se narodil v Brooklynu v New Yorku, možná nedaleko Rosenthalova domova. Jeho rodiče se do Německa vrátili v roce 1931 a v roce 1939 se přestěhovali z Lübecku do Münsteru, kde se jeho otec stal jedním z vedoucích funkcionářů nacistické strany. Krátce po vypuknutí války Otto vstoupil do Hitlerjugend a byl hrdý na to, že se stal vůdcem jednoho oddílu.

Z výstaviště pět kilometrů od středu města Otto Schuett slyšel, jak se bombardéry blíží, ale na podzimní obloze je nebylo snadné spatřit. „Z místa, kde jsme byli, jsme viděli kouř, husté oblaky dýmu, výbuchy (…) ve středu města. (…) S tím, jak bomby dopadaly blíž a blíž, (…) jsme si uvědomili, že naše životy jsou v ohrožení. Všichni jsme se snažili ukrýt, zatímco výbuchy bomb a palba protivzdušné obrany přehlušily vše ostatní. Já jsem se vrhl k zemi.“

Během přestávky v bombardování Schuett běžel jinam a přitom viděl padající křídlo B-17, jehož vrtule se stále otáčela. Křídlo dopadlo těsně před něj. „Hořelo a stoupal z něj černý, olejnatý dým… Ležel jsem tam a myslel jsem si, že to nepřežiju.“

Ve městě byla čtrnáctiletá Hildegard Kostersová ukrytá v protileteckém bunkru pod nádražím. „Země se po výbuších bomb chvěla. Betonový bunkr se otřásal v základech. Útok musel mířit na železniční křižovatku a seřaďovací nádraží.

Náhle vypnula světla. Lidé – většinou ženy a děti – se choulili k sobě jako ovce na jatkách, modlili se, plakali, křičeli strachem. Někteří oněměli hrůzou.“

„Bylo to peklo,“ vzpomíná jeden německý voják, který na münsterském nádraží přestupoval. „Všude kolem jsem slyšel raněné, kteří uvízli pod zničenými a hořícími domy. Takřka celý střed města byl srovnán se zemí a hlavní nádraží bylo těžce poškozeno.“

Když zvedl hlavu, uviděl bombardéry, které se skrze sloupce dýmu, jež byly jejich dílem, vydaly na zpáteční cestu do Anglie. Všiml si, že některé z nich jsou těžce poškozené.

„Měli jsme velkou díru od rakety na pravém křídle, dva motory byly vyřazeny, dva boční střelci byli těžce raněni a můj zadní střelec byl též raněn,“ popsal později Rosenthal situaci na palubě Royal Flush. „Když jsme opustili cíl, znovu na nás zaútočily stíhačky. Naši střelci nemohli pálit na nepřátelská letadla, když jsme neletěli rovně, jenže kdybych držel stroj tak, abychom rovně letěli, sestřelili by nás. Takže jsem použil sérii manévrů a snažil se za každou cenu uniknout. Stroj létal sem a tam a myslím, že německé piloty to pak přestalo bavit a rozhodli se zaútočit na lehčí cíl.“

Posádka oznámila v palubním telefonu, že kyslíkový systém nefunguje a že mají problémy s dýcháním. Rosenthal jim řekl, že klesají tak rychle, že za pár vteřin nebudou kyslíkový systém potřebovat. V té chvíli se druhý pilot Winfrey „Fotr“ Lewis otočil a požádal střelce v horní věži, aby mu podal zprávu o zásobě kyslíku. Střelec neodpověděl. Měl oči obrácené v sloup, což byl symptom nedostatku kyslíku. Probral se, až když klesli pod čtyři kilometry.

„V takovéto situaci nemyslíte na smrt,“ řekl Rosenthal. „Soustředíte se na to, že musíte zachránit stroj a posádku. Všechno ostatní vytěsníte. Jste vyděšen, ale je rozdíl mezi strachem a panikou. Panika paralyzuje, kdežto strach mobilizuje. Potíte se i v –40 °C a divoce vám bije srdce. Po pravdě řečeno jediný strach, který jsem za války pociťoval, byl strach z toho, že nezachráním posádku.

Lidé mluví o odvaze, ale to jsou nesmysly. Při náletu na Münster jsem nebyl odvážný. Dělal jsem to, co jsem dělat musel, ty bomby jsem tam shodil. A pak jsem se musel postarat o dalších devět mužů na palubě. Jak je dostanu domů?“

Bitva skončila stejně tak náhle, jako začala. „Přímo před námi bílé kondenzační stopy oznámily naši záchranu,“ vzpomíná Gordon-Forbes. „Thunderbolty! Nacisté se klidili.“

Plukovník Hubert „Hub“ Zemke a jeho 56. stíhací skupina – „Zemkeho vlčí smečka“ – se vznesli ze svého letiště v Suffolku za mizerného počasí, aby přivítali navracející se bombardéry. Spolu s dalšími thunderbolty odrazili německé stíhačky, z nichž většině docházelo palivo a střelivo, a pak doprovodili své „velké kamarády“ přes Severní moře. Rosenthalův poškozený stroj neudržel krok se zbytkem formace a musel letět sám.

Royal Flush letěl nebezpečně nízko nad Severním mořem a navigátor Ronald Bailey kvůli rychle houstnoucí večerní mlze neviděl anglické pobřeží a nedokázal najít Thorpe Abbotts, který vypadal úplně stejně jako jiná americká letecká základna, která byla vybudována nedaleko. Když se Royal Flush skrze nízké mraky blížil k letišti, členové jeho posádky vypálili červenou světlici, aby ohlásili „raněné na palubě, a téměř všichni na základně se rozběhli k přistávací dráze, aby sledovali návrat poškozeného bombardéru“. Lidé s obavami hleděli na oblohu a doufali, že se vrátí všech třináct létajících pevností. Přiletěla však pouze jediná. Když se Rosie doplazil se svým potrhaným strojem na stojánku, betonovou kruhovou plochu, vylezl ven vraty pumovnice a zeptal se zpravodajského důstojníka: „Jsou všichni zpátky?“ Pak spolu se dvěma raněnými střelci nasedl do sanitky a doprovodil je na ošetřovnu. „Necítil jsem úlevu,“ později řekl. „Cítil jsem se provinile. Proč jsem já žil, zatímco ostatní ne?“

Střelec Loren Darling se zotavil rychle, ale jeho kamarád John Shaffer musel být odeslán domů, kde se podrobil operaci, při níž mu byla vyoperována střepina, která uvízla blízko srdce. Později se Rosenthal od techniků dozvěděl, že v jedné z nádrží letounu je nevybuchlý protiletadlový granát. Jeden z členů jeho posádky spekuloval, že šlo o sabotáž totálně nasazených dělníků v nacistických zbrojních továrnách.

V evropské vzdušné válce byly dva druhy obětí: ti, kdo byli bombardováni, a ti, kdo bombardovali. Desátého října 1943 bylo v Münsteru zabito takřka 700 civilistů, většina z nich ve středověkých domech poblíž třídicího nádraží. Katedrála byla poškozena jen lehce a dvě školy, které utrpěly přímý zásah, byly naštěstí prázdné. Když se Otto Schuett vrátil domů, několik set metrů od katedrály, stála pouze čelní stěna jeho domu a šokovaní lidé včetně jeho příbuzných vylézali z podzemí a vynášeli odtamtud mrtvé. Pro lidi ve sklepech to bylo 45 minut hrůzy. Během těchto 45 minut ztratilo 13. bojové křídlo 25 z 30 létajících pevností, které byly toho dne zničeny. Tři sta letců se nevrátilo zpátky.4

Čísla nedokážou popsat nepředstavitelné trauma uvnitř bombardérů, které byly sestřeleny, nebo na palubách poškozených strojů jako Royal Flush, které opustily Německo s těžce raněnými, kteří se báli, že se nedostanou včas domů. Ve výšce 8 kilometrů nejsou žádní zdravotníci, žádní muži s odznakem Červeného kříže na rukávu, kteří by ošetřili postřelené letce. Členové posádek, kteří o první pomoci nevěděli téměř nic, se museli o sebe a o své druhy postarat sami. Poručíku Paulu Vanceovi, pilotu stroje „Slečna Carry“ (Miss Carry), flak nad Münsterem téměř ustřelil nohu. Ovázal se sám a použil při tom drát z palubního telefonu. Pak instruoval svého druhého pilota při bombardování a cestě zpátky. Poručík Robert Sabel z 390. bombardovací skupiny, který měl výhrady vůči bombardování města v neděli, přiletěl na základnu se svým strojem „Zrzavá žíla“ (Rusty Lode), v němž bylo více než 750 děr od granátů z flaků a který měl benzínu už jen na dvě minuty letu. Tři z členů jeho posádky vyskočili nad Německem, když se jim situace zdála být beznadějná, ale Sabel, byť jen s dvěma motory, letěl dále. V mlze přistál v Thorpe Abbottsu, daleko od domovské základny. Čtyři členové jeho posádky leželi mrtví v radistově kabině.

Toho večera byly osobní věci letců, kteří se nevrátili, zabaleny do pytlů a jejich postele byly převlečeny. Během jedné hodiny zmizely všechny známky jejich existence. Robert Rosenthal, který nebyl schopen usnout, šel do důstojnického kasina. Nepil, ale potřeboval společnost. V kasinu takřka nikdo nebyl a muži, kteří tam mlčky seděli, nevěděli, jak reagovat. A Rosie také ne.

Později té noci Harry Crosby pohlédl na prázdnou postel Johna Bradyho a začal počítat. Ze 140 důstojníků, kteří před čtyřmi měsíci začali působit v Thorpe Abbottsu, zůstali bojeschopní jen tři. Během posledního týdne 100. bombardovací skupina přišla o více než 200 mužů včetně dvou velitelů letky – Clevena a Egana. To byla téměř polovina letců. Náletem na Münster si skupina vysloužila válečnou přezdívku „Krvavá stovka“. „Jak jsem jen mohl přežít?“ pomyslel si Crosby. Té noci si Frank Murphy kladl tu samou otázku. V pravé paži měl střepiny a kotník mu po tvrdém doskoku natekl, ale byl naživu, v zajetí na stíhací základně luftwaffe, spolu s dalšími zhruba třiceti americkými letci, kteří byli toho dne zajati. Američané si nevzrušeně vykládali s německými piloty, kteří je sestřelili. „Byli velmi zdvořilí a myslím, že jsme si to zasloužili.“ Němci se hlavně zajímali o poručíka Johna Winanta, pilota z 390. bombardovací skupiny, který byl synem amerického velvyslance v Británii Johna G. Winanta.

Když piloti luftwaffe zmizeli, začali se Američané dohadovat, jak dlouho budou „hosty“ Němců. Nikdo nepochyboval o tom, že Spojenci ve válce zvítězí, ale všichni také věděli, že 8. velitelství svou válku ve vzduchu prohrává. Jeden z nich řekl, že v zajetí můžou být třeba i deset let. „Můj Bože, deset let!“ vykřikl Murphy. „Vrátím se jako stařec.“

Následujícího rána byl John Winant odvezen do tábora pro speciální vězně. Murphy a ostatní museli kráčet po ulicích, kolem rozlícených davů na chodnících, až k nádraží, které zajatci zničili. Jejich cílem bylo vyšetřovací centrum luftwaffe Dulag Luft u Frankfurtu. Po příjezdu byli důstojníci po dobu vyšetřování drženi na samotkách a izolováni jeden od druhého. A tak Frank Murphy neměl tušení, že John Egan a Gale Cleven jsou ve stejném táboře. Egan a Cleven na tom byli stejně.

Egan, který Němcům několik dnů unikal, než byl zajat, obýval stísněnou studenou celu nedaleko té Clevenovy a jeho jedinými společníky byly „miliony blech“. Po devíti dnech pobytu na samotkách a nekonečných výslechů byl Cleven spolu s ostatními zajatci převezen do Stalagu Luft III, zajateckého tábora pro americké a britské letecké důstojníky ve Slezsku. Byli převáženi v dobytčích vagónech, kde byl cítit hnůj. Jelikož transport vězňů nebyl pro Němce důležitý, vozy byly neustále připojovány a odpojovány a často trčely na odstavných kolejích. Cesta dlouhá 500 km trvala tři dny.

Stalag Luft III ležel v hustém borovém lese u městečka Sagan, nějakých 140 kilometrů jihovýchodně od Berlína. Když tam v sobotu ráno 23. října dorazil Cleven, setkal se s dalšími muži ze 100. skupiny, z níž do konce války poznalo německé zajatecké tábory téměř tisíc letců. Polovina členů Clevenovy původní letky byli zajatci v Saganu. Byl tam i Frank Murphy a John Brady. Howard „Tlusťoch“ Hamilton, Bradyho bombometčík, však byl v německé nemocnici. Když byl po dlouhém zotavování propuštěn, poslali ho do jiného důstojnického tábora, do Stalagu I v Barthu u Baltského moře.

Tři dny po Clevenově příjezdu stráže ohlásily, že u brány je další skupina amerických letců. Cleven je pozoroval, a když spatřil Johna Egana, zvolal: „Proč ti to ksakru trvalo tak dlouho?“

„To má člověk z toho, když je sentimentální,“ odpověděl Egan.

Nejprve byli drženi v barácích oddělených ostnatým drátem a strážními věžemi, ale po čtyřech měsících se setkali v západním komplexu, kde nejvýše postaveným důstojníkem byl přímočarý plukovník Darr „Starý“ Alkire. Před přesunem ze Spojených států do Anglie ho zbavili velení 100. skupiny a nato byl sestřelen, když letěl s jedním liberatorem nad Středomořím. Cleven a Egan byli znovu ubytováni spolu, tak jako při výcviku, jenže toto už byla jiná válka, válka proti nudě a zoufalství – a nakonec, v drsné zimě roku 1945, se proměnila v boj o přežití, když se nacistický stát začal hroutit.

„Byl jsem rád, že jsem znovu viděl Egana a další chlapce z mé letky,“ vzpomíná Cleven na první dny v Saganu. „Společně jsme přečkali drsné časy. Setkal jsem se též s několika chlapci z prvních amerických bombardovacích skupin, které dorazily do Anglie. Tito chlapci na tom byli nejhůř. My jsme ještě cvičili ve Státech, zatímco oni už létali při sebevražedných misích. Nikdo nic nevěděl, protože neměli čas na výcvik. Válka přišla příliš nečekaně. Takže tam byli navigátoři, kteří neuměli navigovat, bombometčíci, kteří nedokázali zasáhnout cíle, střelci, kteří neuměli mířit. A velitelé, kteří nevěděli, jak porazit německé letectvo nebo snížit ztráty.

„V Saganu takových moc nebylo, ale obecně takových v Anglii bylo málo, dokud jsme nedorazili my.“

Jedním z pionýrů 8. velitelství byl poručík Walt Kelley, syn barmana z Norristownu v Pensylvánii. Byl pilotem 97. bombardovací skupiny, což byla vůbec první bombardovací skupina 8. velitelství, která se dostala do Anglie. „Muži z RAF nám pověděli, že přijdeme o krk, jestli (…) budeme bombardovat přes den,“ vzpomíná. „Ale byli jsme připraveni do akce. (…) Nemohli jsme se dočkat, až to přijde. Nemuseli jsme čekat dlouho. Sedmnáctého srpna 1942 byl krásný, slunný den.“

2 V originále Big Leagues. (pozn. překl.)

3 Hunové bylo opovržlivé označení Němců ve Velké Británii za první a druhé světové války.

4 Ačkoli německé záznamy hovoří o ztrátě pouhých 22 stíhaček, z nichž mnohé nepochybně padly za oběť Zemkeho thunderboltům, střelci 8. velitelství hlásili 183 zničených nepřátelských stíhaček. Jen 13. bojové křídlo si nárokovalo 105 „vítězství“. Velení letectva si po této bitvě, ale nejen po ní, uvědomilo, že tvrzení střelců o počtu zničených německých stíhaček jsou značně nadsazená. Během války docházelo ke snižování těchto odhadů, ale přesto zůstávaly velmi nepřesné. Někteří střelci možná svůj úspěch zveličovali, ale většina byla přesvědčena, že jejich tvrzení jsou přesná. Existuje však také podezření, že luftwaffe zatajovala velké ztráty. Nikdo se proto nedozví, kolik německých strojů bylo 10. října ztraceno. Hodnověrní historici odhadují, že to bylo 60 až 90 letounů.

Kapitola 1

Bombardovací mafie

„Bombardéry se vždy dostanou k cíli.“

Britský premiér Stanley Baldwin

Grafton Underwood, 17. srpna 1942

První létající pevností v akci bylo „Řeznictví“ (Butcher Shop), které pilotoval sedmadvacetiletý Paul W. Tibbets z Miami. Tento špičkový letec z 97. bombardovací skupiny, jenž měl funkci majora, vedl první útok největší americké bombardovací kampaně války. O tři roky později, 6. srpna 1945, odstartoval z jednoho odlehlého ostrova v západním Tichomoří a nad Hirošimou v Japonsku shodil bombu, která znamenala děsivé vyvrcholení války, která zničila život 60 milionů lidí.

Velitel 8. velitelství generál Carl Tooey Spaatz byl při tom, když 97. skupina odlétala, spolu se skeptickými pozorovateli z britského letectva a zhruba třemi tucty britských a amerických reportérů. „Bylo to vzrušující,“ řekl později Tibbets. Neletěl se svým letounem „Červený skřítek“ (Red Gremlin) ani se svou obvyklou posádkou, jejíž dva členové ho později doprovodili na palubě „Enoly Gay“ nad Hirošimu – bombometčík Thomas Ferebee a navigátor Theodore „Holanďan“ Van Kirk. Tentokrát mu posádku vybral muž, který byl v kokpitu „Řeznictví“, Frank A. Armstrong Jr., velitel 97. bombardovací skupiny, jenž proslul svou železnou vůlí. Armstrongova tvrdá disciplína vedla ke zlepšení bojové efektivity narychlo sestavených posádek, jež do Anglie dorazily předešlý měsíc. Po válce jeho kamarád podplukovník Beirne Lay Jr., velitel a populární spisovatel, který proslavil Bucka Clevena a jeho odvahu v boji nad Řeznem, využil Armstronga jako předlohu pro generála Franka Savage, hlavního hrdinu v knize Twelve O’Clock High. V románu i ve filmu, který byl podle něj natočen, se hlavní postava hraná Gregorym Peckem pod tlakem zhroutí. Armstrong však vydržel. Muži z 97. skupiny se ho báli, ale zároveň ho obdivovali. Přezdívali ho „Řezník“ a drsný velitel si na této přezdívce začal zakládat a pojmenoval podle ní své letadlo.

Na poradě před náletem Armstrong své posádce řekl, že začínají s denním bombardováním, které bude pokračovat, dokud nezlomí nepřítelovu vůli a schopnost vést válku. To muselo britským pozorovatelům v místnosti připadat jako chvástání. V té době nemělo 8. velitelství v Anglii ani 100 bombardérů a jeho vstup do války byl prodlužován celých sedm týdnů, dokud Armstrong pod zvyšujícím se tlakem z Washingtonu neprohlásil, že jeho lidé jsou připraveni. Nebyli a on to věděl, ale přesto se pustili do boje. Luftwaffe se posmívala dvěma malým letištím 8. velitelství v Grafton Underwoodu a v nedalekém Polebrooku. „Kde jsou ty americké bombardéry?“ ptala se pohrdavě. „Teď to uvidí,“ řekl Armstrong svým letcům, než je poslal do letadel. „Držte se při sobě za mým ocasem a ujišťuji vás, že dáme Hunům co proto a bezpečně se vrátíme.“ Nikdo v místnosti o tom nepochyboval.

„Řeznictví“ vzlétlo v 15:30. Přímo za ním, v prvním letadle druhé vlny sestávající z šesti létajících pevností, byl v radistově kabině v „Yankee Doodle“ brigádní generál Ira Eaker, šéf 8. velitelství. Tento Texasan s ostrými rysy ve tváři a sympatickým úsměvem překonal jako pilot stíhačky několik leteckých rekordů, ale nikdy nezažil boj. Jeho starý kamarád a spoluhráč z partií pokeru Tooey Spaatz chtěl tuto historickou operaci řídit osobně, jenže věděl o tom, že Spojenci jsou schopni dešifrovat německé zprávy, a spojenecké velení považovalo jeho vyslání nad nepřátelské území za příliš riskantní, nehledě na to, co se stalo předchozí měsíc.

Čtvrtého července se šest posádek z 15. bombardovací letky, které byly v květnu vyslány do Anglie, aby tam cvičily s britskými stroji, přidalo k šesti britským strojům při malém útoku na dobře chráněná německá letiště v Nizozemí. Útok byl nařízen generálem Henrym H. „Štístkem“ Arnoldem, velitelem letectva amerických pozemních sil, a měl nadšenou podporu amerického prezidenta Franklina D. Roosevelta.5 Arnold měl za to, že americký státní svátek je ideálním dnem pro první nálet Američanů proti Němcům, jenže Spaatz na začátku července v Anglii neměl žádné stroje. A tak se na Den nezávislosti letělo s letouny Douglas A-20, jež byly vyrobeny v Americe a prodány RAF, která je přejmenovala na bostony. Dva z dvanácti bostonů s americkou posádkou a jeden s anglickou posádkou se nevrátily a kapitán amerického letectva Charles C. Kegelman měl co dělat, aby se se svým poškozeným strojem vrátil do Anglie.

Tibbetsova mise byla jiná a mnohem důležitější. Čtyřmotorové bombardéry, jádro 8. velitelství, měly vůbec poprvé vzlétnout do akce a mělo to být bombardování z velké výšky. Měla to být první zkouška nové podoby války, která byla dílem Arnolda, Spaatze a Eakera. Letečtí stratégové pracovali na plánech celé roky a ve Spojených státech se jejich přístupy testovaly při výcviku, jenže „(naše) teorie o denním bombardování mohla být ověřena pouze v boji“, napsal Eaker Arnoldovi před akcí.

Cílem bylo seřaďovací nádraží u Rouenu v severní Francii, kde byla upálena Jana z Arku. Byla to „snadná záležitost“, krátký nálet s podporou britských stíhaček Spitfire na celé trase letu, ale Spaatz byl přesto nervózní. Churchill naléhal na Roosevelta, aby zrušil právě vybudované 8. velitelství a podřídil jeho bombardéry RAF, která v noci bombardovala průmyslová města v Porúří. Kdyby nálet neuspěl a Armstrong by přišel o své stroje, britský premiér by možná prosadil svou.

Důstojníci RAF, kteří se Spaatzem z řídicí věže sledovali vzlet, vypadali znepokojeně. Při denních náletech britského letectva byly jejich bombardéry Wellington a Blenheim německými stíhači rozcupovány. A 20 létajících pevností, které Američané zaslali Britům předešlého roku, mělo v boji doslova katastrofální výsledky. Spaatz však měl za to, že to neodpovídá potenciálu této zbraně, která podle něho mohla vyhrát válku. Z bezpečnostních důvodů nebyly britské létající pevnosti vybaveny přísně tajným Nordenovým zaměřovačem a neměly ani obrannou palebnou sílu jako nejnovější model B-17. Navíc Britové letěli v příliš velké výšce, což vedlo k malé přesnosti bombardování a mechanickým problémům v mraze nad 10 kilometry. Britové však stále o bojovém potenciálu tohoto stroje nebyli přesvědčeni. Když 12 amerických létajících pevností zmizelo v oblacích nad Grafton Underwoodem, jeden poručík RAF, zavalitý Skot, se otočil k americkému důstojníkovi, jenž stál vedle něho, a řekl: „Budete rádi, když se jeden vrátí.“

Byla to však hladká akce, nebe bylo bez mráčku a německé stíhačky nikde. Při návratu potkaly létající pevnosti několik messerschmittů Me 109, rychlých a dobře vyzbrojených jednomístných stíhaček, ale spitfiry, které jim byly rovnocenné, je zahnaly. Pouze jeden messerschmitt se dostal na dostřel létajících pevností a byl pokropen kulomety z „Birminghamské bleskové války“ (Birmingham Blitzkrieg). Nepřátelské stíhačky se „k našim strojům evidentně nechtěly přiblížit,“ řekl pak Eaker důvěřivému reportérovi z časopisu Life. „Chápu proč. Piloti naše nové B-17 nikdy neviděli a hlavně kulometů, které kryjí všechny úhly, je varovaly.“

V Grafton Underwoodu Spaatz čekal, až se letouny vrátí. Jakákoli ztráta by byla špatná, ale ztráta Eakera či Armstronga by znamenala tragédii. Těsně před sedmou se v dáli objevily černé tečky. Spaatz je spočítal: bylo jich jen jedenáct, ale pak se objevila dvanáctá. Všechny stroje se vrátily.

Když bombardéry proletěly kolem malé řídicí věže, kde byli shromážděni vysocí velitelé, na přídích strojů byly vidět čerstvě napsané názvy: „Baby Doll“, „Peggy D“, „Heidi Ho“, „Johnny Reb“ – frajerské názvy frajerských letadel. Názvy odpovídaly sebevědomí posádek. Američané byli příliš mladí a příliš nezkušení na to, aby se báli. Když letadla přistála, pozemní personál vyběhl na letištní plochu, aby přivítal letce. „Všichni křičeli, skákali jako malí kluci a poplácávali se po zádech,“ vzpomíná důstojník pro styk s veřejností William R. Laidlow. Dokonce i onen skeptický důstojník RAF ze Skotska propadl nadšení. „To je něco!“ zvolal na věži. „Takže na večeři nebude žádný Yankee chybět.“

Když se „Yankee Doodle“ zastavil na stojánce, Eaker si svlékl svou leteckou kombinézu, zapálil si doutník a šel na tiskovou konferenci. „Jedna vlaštovka jaro nedělá,“ poznamenal, ale úsměv na jeho tváři říkal něco jiného. Výsledek ho rozhodně potěšil a byl rád, že mohl letět při bojové akci. „Nic takového jsem ještě nezažil!“ Po prohlédnutí leteckých fotografií bombardovaných míst označil útok za „výjimečně dobrý“ na nezkušené letce. Plukovník Armstrong byl temperamentnější. „Zničili jsme Rouen,“ řekl reportérům, čímž nastavil laťku nadsázky, jež charakterizovala oficiální zprávy o bombardování po zbytek války.

Pouze jedna létající pevnost utrpěla poškození zásahem flaku a jen dva letci byli zraněni, oba kvůli holubovi. Ten narazil do plexisklové přídě, rozbil ji a poranil navigátora a bombometčíka. Jejich šrámy byly první krví, kterou američtí letci prolili při bombardování, které trvalo téměř tisíc dnů a jež vedlo ke smrti 26 tisíců letců z 8. velitelství.

Po zpravodajském rozboru se posádky, stále v hřmotných leteckých oblecích, setkaly se zástupci tisku, kterým nálet popsaly „jako šťastný tým amerického fotbalu“. Ta noc měla atmosféru „soboty po velkém zápase“, kdy hrdinou byl seržant Kent West, střelec z „Birminghamské bleskové války“, jenž byl označen za muže, který sestřelil německou stíhačku. Jeho tvrzení bylo později změněno na „poškodil“, ale Eaker poslal pro jeho dvojhlavňový kulomet a nechal si jej jako loveckou trofej připevnit na zeď ve svém štábu v opatství Wycombe Abbey, což byla původně dívčí škola v městečku High Wycombe na západ od Londýna.

„Byla to hračka,“ řekl syn hospodského Walt Kelley, který létal s „Heidi Ho“. „Byli jsme namyšlení, když jsme vzlétli, a ještě více, když jsme přistáli. Oslavovali nás a psal o nás tisk. Některé stroje frajersky přeletěly nad letištěm, než přistály.“

Takové už to nikdy potom nebylo. O měsíc později, když Američané letěli dále, než je mohly doprovázet spitfiry, nepřátelské stíhačky začaly ničit Eakerovy bombardéry s alarmující pravidelností. A někteří z těch veselých chlapců, kteří stáli v bahně „Graftonského močálu“, jak přezdívali své špatně odvodněné základně, a připíjeli na svůj úspěch, zahynuli. Přesně rok od náletu na Rouen zahynulo nad Řeznem a Schweinfurtem pětkrát tolik amerických letců, než kolik jich při prvním útoku vyletělo z Grafton Underwoodu, z malého letiště pojmenovaného po nedaleké midlandské vesnici s devětadevadesáti obyvateli.

Ale v jednom důležitém ohledu se Rouen stal předzvěstí. Touto misí mladí muži v letounech převzali břímě americké vzdušné války od generálů a jejich štábů na zemi, velitelů, kteří vybírali cíle a sestavovali operace. Před každým náletem byly posádky detailně informovány o počasí, o nepřátelské obraně a lokaci cíle, ale jakmile se vznesly do vzduchu, ocitly se v jiném světě. „Ani ten nejdokonalejší plán by nemohl uspět, kdyby se jim nedařilo,“ řekl William Laidlaw.

Na počátku roku 1942 se členové posádek amerických bombardérů učili bojovat prostřednictvím zkušenosti a experimentu, každá akce tak byla zároveň výcvikovou lekcí. Byl to zvláštní druh zkušenosti, který byl odlišný od toho, co zažívali pěšáci. Jakmile se letci dostali do vzduchu, nemohli svému štábu odeslat informace, jež by vedly ke změně bojového plánu. Na to se tam zabíjelo příliš rychle a příliš daleko od centrálního velení. A neexistovaly ani žádné posily, takřka každá akce znamenala maximální nasazení všech dostupných letounů. Tito muži to museli vybojovat sami. Ve vzduchu byli sami a byli nuceni činit vlastní rozhodnutí, jestliže plán nevyšel, což se v bojovém chaosu stávalo takřka pokaždé. Jak napsal plukovník Laidlaw: „Ve strategické bombardovací kampani žádný důstojník – ani ten nejzkušenější velitel s tím nejlepším štábem na zemi – nemohl sám vytyčit cíle.“ Počasí, mechanický stav strojů, síla protivníka, výcvik a duševní stabilita posádek a nejméně deset dalších veličin ve vzduchu i na zemi určovaly to, co se bude bombardovat a kdo zemře.

Pěchota a námořnictvo měly za sebou po staletí kumulovanou zkušenost, o kterou se mohly opřít při vytváření strategie. Za první světové války sice došlo k nevelkému bombardování a Japonsko, Německo a Itálie ve 30. letech využívaly bombardérů k terorizování měst a vesnic v Číně, ve Španělsku a v severní Africe, avšak před druhou světovou válkou neměl nikdo zkušenost se strategickým bombardováním. Romanopisec John Steinbeck v roce 1942 o tom napsal: „Ze všech složek ozbrojených sil má letectvo nejméně precedentů a nejkratší tradici.“

Plukovník Budd Peaslee, jeden z legendárních velitelů 8. velitelství, tvrdil, že jen málo velkých velitelů letectva je uznáváno historiky, protože jen výjimečně veleli, jakmile se jejich síly dostaly do vzduchu, a protože rozhodnutí nějakého generála nikdy nevedlo k rozhodnému vítězství. Ve vzduchu rozhodovaly um a odvaha malých bojových týmů. „Jejich moc a autorita,“ psal Peaslee, „přesahovaly jejich věk, hodnost a zkušenosti.“

„Útok na Rouen,“ oznámil generál „Štístko“ Arnold hned následujícího dne, „potvrzuje správnost naší linie přesného bombardování strategických cílů oproti kobercovému bombardování velkých území velikosti měst.“ Přání otcem myšlenky. Denní přesné bombardování ještě čekaly těžké zkoušky při náročnějších misích, za špatného počasí a proti houževnatému a urputnému nepříteli. Dějiny americké letecké války proti Německu jsou příběhem experimentu, testování nové válečné ideje, která se proměnila v dogma dlouho předtím, než Paul Tibbets dorazil do Británie. „První útok nebyl ničím jiným než gestem,“ poznamenal Budd Peaslee, „ale byl proveden s nadějemi a sny dvou desetiletí amerického letectví.“

Ovládnutí vzduchu

V moderní válce existují dva typy leteckého bombardování: strategické a taktické. „Strategické bombardování,“ podle definice amerického letectva, „provádí údery na hospodářství nepřítele, pokouší se ochromit jeho válečný potenciál ničením průmyslové produkce, morálky civilistů a komunikací. Taktické bombardování znamená vzdušnou podporu pohybu leteckých, pozemních či námořních sil.“ Osmé velitelství provádělo oba typy bombardování, ale na počátku války velitelé sázeli takřka výhradně na bombardování strategické.

Arnold, Eaker a Spaatz byli žáky Williama „Billyho“ Mitchella, zakladatele amerického letectva. V roce 1927, když dvanáctiletý Paul Tibbets poprvé vzlétl s dvojplošníkem, který pilotoval kaskadér ve frajerské bílé šále z hedvábí a kožené letecké čepici, Billy Mitchell psal a přednášel o přelomové myšlence – o bombardování. Právě tato idea vedla k teorii strategického bombardování, kterou major Tibbets poprvé vyzkoušel nad Rouenem.

Americké vojenské letectvo se zrodilo za 1. světové války a Billy Mitchell byl jeho prorokem. Byl to první americký letec, který dorazil na západní frontu, který létal nad nepřátelskými liniemi a který plně docenil ničivý potenciál bombardování. Tento syn senátora z Wisconsinu a vnuk železničního magnáta byl snem každého žurnalisty – pohledný, neohrožený a temperamentní, vynikající hráč póla, který mluvil plynně francouzsky, nosil vysoké jezdecké boty a uniformy šité na míru. V osmnácti odešel z vysoké školy, aby mohl bojovat v americko-španělské válce a o desetiletí později psal živé zprávy, v nichž naléhal na to, aby se hipomobilní armáda, v níž sloužil na Kubě, proměnila v moderní vzdušnou sílu. V roce 1916, kdy se ve svých šestatřiceti naučil létat, byl jmenován velitelem malého leteckého oddílu spojařů, což byla první americká letecká jednotka. O dva roky později, jako brigádní generál, zorganizoval a vedl zámořskou sekci letecké služby amerických ozbrojených sil, což byla větší organizace, jež nahradila leteckou sekci a byla předchůdkyní ještě rozsáhlejšího armádního leteckého sboru zformovaného v roce 1926. Ve Francii se Mitchell stal elitním velitelem. Byl odvážný a inovativní – a obdivovaný mladými letci, jako byl Carl Spaatz, jehož Mitchell navrhl vyznamenat Křížem za vynikající službu, když sestřelil tři nepřátelská letadla. Ale největší slávu mu zajistily jeho nové myšlenky týkající se vzdušných sil.

První válečná zkušenost mu změnila život. Ačkoli žil s pěšáky v zákopech, měl možnost létat s francouzským pilotem nad nepřátelskými pozicemi. „Překonali jsme bojovou linii během pár minut,“ psal, „zatímco armády stály tři roky na místě a nebyly schopny s tím něco dělat.“ Tvrdil, že „umění boje zmizelo. Opotřebovávací válka, postupné pobíjení nepřítele, to bylo vše, čeho byly pozemní síly schopny.“

Když generál John J. „Black Jack“ Pershing přijel do Francie jako velitel amerických expedičních sil, Mitchell ho oslovil s troufalou žádostí: využít leteckých sil k úderu za německé linie za účelem vyřazení letišť a zásobovacích kapacit. Právě tam bylo možné využít „letadlo pro strategii (Williama Tecumseha) Shermana, který chtěl válku zaměřit proti obyvatelstvu a ekonomice nepřítele“, jak napsal historik Russell F. Weigley. Nejdřív Mitchell u Pershinga neuspěl, protože pro generála byla rozhodující pěchota a nevýznamné letectvo chtěl využít jen pro průzkum a podpůrné role s minimálním bojovým významem. Ale v posledních měsících války, kdy se americké letectvo rozrostlo na 750 strojů, což činilo celých 10 % spojeneckých vzdušných sil, mu Pershing dovolil, aby ve velkém využil spojenecké stíhačky a bombardéry při podpoře dvou velkých pozemních ofenzív u St. Mihiel a Meuse-Argonne. „Letecká ofenzíva, kterou Mitchell rozvinul v září (1918) u Meuse-Argonne, byla největší akcí svého druhu za celou válku,“ napsal ve svých vzpomínkách „Štístko“ Arnold. „Do té doby byl boj ve vzduchu záležitostí individuálních duelů. (…) (Toto) bylo vůbec první masové využití letectva v boji.“

Arnold si přál, aby tam byl. Toužil po válce. Jako absolvent West Pointu byl jedním z prvních čtyř oficiálních vojenských pilotů v USA a létat se učil u bratří Wrightů, Orvilla a Wilbura, v jejich letecké škole v Daytonu v Ohiu. V roce 1912 získal ceněnou Mackay Trophy za vynikající vojenský let roku. Ale jako člen štábu leteckých sil byl považován za příliš cenného plánovače, než aby byl vyslán do boje. Přátelé ho začali přezdívat „Štístko“, což bylo odvozeno od Happy, protože měl stále ve tváři záhadný úsměv. Za tímto výrazem se však skrýval bouřlivý temperament a touha po rozvoji amerického vojenského letectva. Byl jedním z prvních a nejnadšenějších příznivců Billyho Mitchella.

Arnold a Mitchell byli oba silně ovlivněni leteckým maršálem Hughem Trenchardem, zakladatelem a prvním velitelem britského vojenského letectva. První světová válka byla záležitostí takřka výhradně stíhaček, ale Trenchard hluboce věřil v bombardování, kterému podle něho patřila budoucnost. Když Němci bombardovali Londýn, nejdřív ze vzducholodí (Zeppeliny) a pak v roce 1917 z dvoumotorových bombardérů Gotha, zabili téměř 1 400 lidí. Trenchard tehdy vyslal dvoumotorové bombardéry Handley Page nad Porýní. Při rozhovorech s Trenchardem na frontě dospěl Mitchell k přesvědčení, že Američané by měli vytvořit to, co se podařilo Britům: autonomní vzdušnou sílu, která by svými pravomocemi a postavením byla rovnocenná námořnictvu a pozemním vojskům.

Když bylo 11. listopadu 1918 podepsáno příměří, dva dny poté, co se na frontě objevila první letka amerických nočních bombardérů, Mitchell již plánoval strategické útoky na německý týl, jež měly zahrnovat použití zápalných bomb a plynu při ničení úrody, lesů a dobytka. „Jsem si jistý, že kdyby válka pokračovala, rozhodly by ji vzdušné síly,“ napsal později.

Mitchell čerpal z mnoha zdrojů. Jedním z nich byl velitel italského letectva generál Giulio Douhet. Tři roky po Mitchellově návratu z války Douhet publikoval své stěžejní dílo Il dominio dell‘aria, knihu, která z tohoto muže učinila hlavního světového propagátora vojenského letectví. Mitchell tuto knihu nikdy nečetl, ale možná že viděl výtahy připravené ministerstvem obrany a psal si s jedním z Douhetových přátel a krajanů, s Giannim Capronim, leteckým konstruktérem. Tak či onak, Mitchell přijal Douhetovy ideje. Zkušenost první světové války byla příliš silná, oba se snažili zamezit zdlouhavým opotřebovávacím bojům a masakrům. Navrhovali válku zkrátit návratem k ofenzívnímu pojetí. Pokroky v technologii zabíjení – kulomet, bojové plyny a moderní dělostřelectvo – učinily z útoků pěchoty na zákopy sebevraždu. Řešení spatřovali v letectvu. Tak jako technologie zvýhodnila obranu, nyní měla hrát ve prospěch ofenzívy. Letadlo, nejvýznamnější útočná zbraň, která byla dosud vyvinuta, mělo prolomit hegemonii obrany. V době, kdy němečtí stratégové v reakci na statickou válku, kterou právě prohráli, začali tajně vyvíjet nové formy boje založené na rychle útočících tancích a obrněných vozidlech, Mitchell s Douhetem hlásali bleskovou válku z nebe.

Douhet trval na tom, že budoucí konflikty budou krátké, totální a „maximálně násilné“. Že je rozhodnou mohutné flotily bombardérů s dlouhým doletem, že zvítězí ta strana, která zaútočí první a která bude útočit bez přestávky. A ovládne vzduch nikoli primárně ničením vzdušných sil nepřítele, ale destrukcí jeho leteckých základen, komunikací a průmyslových středisek. Douhetovými slovy: „Nestačí postřílet všechny ptáky ve vzduchu, abyste vyhubili druh. Zůstanou ještě vejce a hnízda.“ Zničení vajec a hnízd znamenalo strategické bombardování, jediný typ bombardování, který Douhet upřednostňoval.

Jakmile by bombardéry, oproti stíhačkám, jež podle Douheta měly být zlikvidovány bombardéry nového typu, ovládly vzduch, hlavními cíli by se stala klíčová průmyslová města, nikoli armády v poli. Útoky na tato životně důležitá centra měly otřást morálkou civilistů, zničit schopnost nepřítele válčit a vést k milosrdně rychlé kapitulaci, aniž by existovala nutnost zapojit pozemní nebo námořní síly. V nové válce se „celý národ může stát bojovou silou,“ tvrdil v Douhetových intencích Mitchell. „Válka,“ napsal Douhet, „už není střet mezi armádami, nýbrž mezi národy, mezi obyvatelstvem. Rozdíl mezi vojákem a civilistou se stírá, (…) protože když jsou státy ve válce, účastní se jich všichni: voják se svou puškou, žena nakládající v továrně granáty, zemědělec sklízející pšenici, vědec ve své laboratoři.“

Vášnivý fašista Douhet prosazoval totální válku v mnohem nemilosrdnější podobě než Mitchell. V jeho nové válce nebylo místo pro morálku. „Omezení kladená na takzvané nelidské a hrůzné prostředky války nejsou nic než mezinárodní demagogické pokrytectví. (…) Na válku,“ napsal, „je třeba se dívat bez emocí jako na vědu, ať už je ta věda jakkoli strašná.“ Jak napsal jeden moderní historik: „(V Douhetově díle) lze vidět definitivní a děsivé odloučení od jakékoli odpovědnosti za politické a sociální důsledky válečných činů.“

Vůbec poprvé v dějinách moderních ozbrojených střetů se civilisté stali záměrnými cíli války nejen proto, že se podíleli na výrobě, ale také proto, že bylo snadné je zastrašit. Jak Douhet, tak Mitchell byli přesvědčeni, že civilistům chybí odvaha na to, aby odolali ve vertikální válce vedené prostřednictvím mocných výbušnin, zápalných látek a jedovatých plynů, které v té době vzbuzovaly stejnou hrůzu jako dnes atomové zbraně. Zkušenost byla taková, že způsobily masovou paniku a hrůzu v Londýně i Kolíně nad Rýnem, a to byly mnohem menší vzdušné útoky než v budoucích válkách. Nové konflikty měly být rozhodnuty rychle, tvrdil Douhet, právě proto, že „rozhodující údery budou vedeny na civilisty, což je nejméně odolný prvek válčících zemí“.

V jednom z Mitchellových scénářů, při kterém vstávaly vlasy hrůzou na hlavě – bombardování New Yorku –, se měl ve vzduchu a v metru rozšířit bojový plyn, což by vedlo k masivní evakuaci města. Jakmile by uprchlíkům z New Yorku a dalších velkých měst v USA, která by byla bombardována, byly odepřeny základní životní potřeby, vláda by byla nucena kapitulovat.

Pro Douheta a Mitchella znamenala krátká válka snížení ztrát. Čím krutější by válka byla, tím by ve skutečnosti byla humánnější. Raději rozhodnout terorizováním obyvatel „několika granáty s plynem,“ psal Mitchell, „než je jako teď masakrovat dělostřelectvem nebo bajonety.“ Mitchell dokonce navrhoval, aby v budoucích válkách bojovaly nikoli velké armády, nýbrž elitní jednotky válečných letců, jež by byly moderními obdobami „obrněných středověkých rytířů“. I to mělo zachránit životy. Už jen samotná hrozba naprostého zničení, zdůrazňoval, měla být prevencí proti vypuknutí válek. „Vzdušná síla s sebou přinesla novou doktrínu války (…) a novou doktrínu míru.“

V tomto bodě se Douhet a Mitchell rozcházeli. Douhet používal temný darwinovský jazyk. Válka je součástí našeho evolučního vybavení, máme ji v krvi. Mír je jen naivní sen. Douhet prosazoval „nelítostné bombardování ze vzduchu (…) zaměřené na velká města“, s cílem zničení nejen továren a komunikačních sítí, ale veškeré „společenské organizace“.

Po celá staletí byli vojenští teoretikové ze západního světa v zajetí myšlenek pruského teoretika Carla von Clausewitze, který tvrdil, že hlavním cílem války je zničení ozbrojených sil nepřítele. Mitchell s Douhetem tento železný zákon zpochybnili. Soudobý vojenský myslitel jejich ideje shrnul následovně: „Dějiny civilizovaného lidstva znají tři (…) revoluční vojenské vynálezy: disciplínu, střelný prach a letadlo. (…) Letadlo umožnilo (…) poprvé v dějinách války udeřit (…) přímo na centrum a zdroj nepřátelské moci – na obyvatele, hlavní město, průmyslová, obchodní a politická střediska –, aniž by bylo nutné porazit ozbrojené síly, které tato centra chrání.“

Mitchell předvídal, že stát, který bude připraven vybudovat masivní bombardovací sílu schopnou tvrdých, neustávajících úderů na nepřátelské hospodářství a obyvatelstvo, ukončí válku dříve, než jeho pěchota nebo námořnictvo do ní budou moci vstoupit. Nepředvídal však přesné bombardování. Bombardování z velké výšky totiž mělo být velmi nepřesné. Při útoku na průmyslové cíle měly bombardéry „sázet svá vejce do středu města“, jak by řekl letecký maršál Trenchard, ničit nejen továrny, ale i nevinné civilisty.

Mitchell podporoval své ideje s velkou vášní, uvnitř vojenské byrokracie jako asistent náčelníka letectva a mimo ni v mnoha knihách, článcích a veřejných přednáškách. Když stál na pódiu, měl při ruce vycházkovou hůl se zlatou hlavicí k tomu, aby náležitým šermováním podtrhl své argumenty. Humorista Will Rogers o něm mluvil jako o „Napoleonovi vzduchu“. Když mu oponovali vyšší důstojníci pozemních sil a námořnictva, kteří ve vzdušných silách viděli jen pomocný prvek pro tradiční válku na zemi nebo na moři, zaútočil na ně s takovou vervou, že si znepřátelil právě ty síly, které chtěl přesvědčit.

Jeho ideje byly o krok před technologiemi, které je měly umožnit. Žádný bombardér v plánování, výrobě ani ve službě nebyl schopen provádět strategický útok na velké vzdálenosti. V roce 1925 poznamenal jeden vojenský expert: „Bombardér může zasáhnout město z výšky tří kilometrů, je-li to město dost velké.“ Ale Mitchell byl moderní člověk a věřil v rozvoj techniky. Byl přesvědčen o tom, že americká věda a technika brzy vyvinou bombardér, který z něho učiní proroka.

Mitchellovy myšlenky narazily na další překážku, kterou jeden spisovatel označil jako „morální blok“. Na konci první světové války americký ministr obrany Newton D. Baker nařídil letectvu, aby nepodnikalo žádné útoky, „jejichž cílem by byl průmysl, obchod či populace“. Boj proti civilistům, tvrdil Baker, porušuje tradiční náboženské a humanitární ideály. Průzkumy veřejného mínění později ukázaly, že veřejnost tento pohled podporuje. Američané byli též unaveni válkou a nechtěli další výdaje na armádu. A tak Mitchell chytře argumentoval pro samostatné letectvo v jazyce rozpočtových omezení a obrany státu. Podle něho by velké letectvo dokázalo pobřeží USA a předsunuté základny na Aljašce, Havaji a Filipínách ubránit mnohem efektivněji a levněji než námořnictvo. Tvrdil, že cena jedné bitevní lodi je stejná jako cena tisíce letadel.

V té době platilo dogma, že letadlo bitevní loď nepotopí. Mitchell to považoval za archaický nesmysl a přiměl své spojence v Kongresu, aby uspořádali sérii zkoušek. Při té nejpamátnější, v červenci 1921, jeho malá letka poslala za pomoci 900 kilových bomb ke dnu bývalou německou bitevní loď Ostfriesland u pobřeží Virginie. Námořnictvo tyto testy označilo za neférové. Loď byla zakotvena a její děla zacpána. A jelikož se generál Pershing postavil proti nezávislému letectvu, Mitchell u pozemních sil neprorazil. Nicméně stále svou ideu prosazoval s takovou vehemencí, že armáda odmítla potvrdit jeho opětovné jmenování asistentem náčelníka leteckých sil a v roce 1925 byl odsunut do odlehlého San Antonia, kde jedna ze stěn jeho kanceláře sloužila jako latrína. „Mitchellův pobyt v Texasu,“ napsal později historik, „byl tak trochu jako Napoleonovo vyhnanství na Elbě. Intrikoval a plánoval pokračovat v boji.“ Ale na rozdíl od malého císaře nedokázal zůstat tiše, „dokonce ani v texaské polopoušti“. Když využil dvou tragických leteckých nehod k útokům na nekompetentnost a „zločinnou ignoranci“ námořnictva a ministerstva obrany, vedlo to k válečnému soudu, který mu měl sloužit jako celonárodní fórum pro jeho ideje. „Nedal si pokoj, dokud se z něho nestal mučedník,“ řekl „Štístko“ Arnold, který se právě stal důstojníkem leteckých sil pro styk s veřejností.

Během senzačního sedmitýdenního procesu dali Spaatz a Arnold své kariéry všanc, když se za něho postavili, a Ira Eaker, který měl jisté právní vzdělání, pomáhal obhajobě. Všichni tři domýšlivého průkopníka ctili, bez ohledu na jeho excesy. Letci na všech úrovních podporovali Mitchellovy ideje o vzdušné síle, přestože někteří, jako por. James H. Doolittle, cítili, že jeho radikalismus mu může uškodit. „Tak jako všichni fanatici byl netolerantní k jiným názorům,“ později napsal Doolittle.

Mitchell byl za neuctivá veřejná vyjádření na pět let propuštěn ze služby. Ale jeho myšlenky pro něho znamenaly více než jeho vojenská kariéra. Dále na veřejnosti bojoval za nezávislé, ofenzívně orientované letectvo. Na oficiálních místech závisel na příznivcích, jako byl „Štístko“ Arnold, kteří stále vedli jeho „bitvu idejí“, jež postavila mladé letecké důstojníky proti konzervativcům na ministerstvu války.

Arnolda a jeho lidi – zvané „bombardovaci mafie“ – silně spojovala oddanost Mitchellovi a velká láska k létání. Byli to průkopníci letectví a vytvořili četné rekordy, jež byly stejným dokladem potenciálu vojenského letectví jako Mitchellovy texty. V roce 1929 Spaatz a Eaker tvořili část posádky třímotorového letounu „Otazník“ (Question Mark), který využíval revoluční techniku čerpání paliva ve vzduchu a díky tomu vytvořil nový vytrvalostní rekord, když zůstal ve vzduchu více než 150 hodin. O sedm let později byl Eaker prvním pilotem, který dokázal letět pouze podle přístrojů přes celý kontinent. Tato zkušenost z něho učinila lepšího velitele v nadcházející válce, když jeho letouny byly nuceny létat za vrtošivého počasí.

„Štístko“ Arnold, ve věku čtyřiceti osmi let, vedl deset dvoumotorových bombardérů v roce 1934 při nonstop letu z Washingtonu D. C. na Aljašku a zpátky, což byl v době, kdy nad nezmapovanými subarktickými horami neexistovaly vzdušné koridory, úžasný výkon. Následujícího roku byl povýšen na brigádního generála a stal se velitelem hlavní bojové složky leteckých sil, 1. bombardovacího křídla v March Fieldu v Kalifornii. Mezitím spolu s Eakerem, který studoval žurnalistiku na University of Southern California, vydal tři knihy o letectví, jež nesly Mitchellovu pečeť. Tak jak předvídaly jedny noviny v době válečného soudu s Mitchellem, „mitchellismus bude žít… i po Mitchellově smrti“.

Bombardovací mafie

Když Billy Mitchell v roce 1936 zemřel, jeho reputace žila dále v přednáškách instruktorů v Taktické škole leteckého sboru (Air Corps Tactical School) v Maxwell Fieldu v alabamském Montgomery. Byla to první profesionální škola pro letce a letecké plánovače na světě a stala se kolébkou nejnovějších idejí týkajících se strategického bombardování. „Minulá válka nás nezajímá,“ popsal úkol své školy studentům podplukovník Harold L. George. „Nás zajímá, (…) jak mohou být letecké síly nasazeny v příští válce.“ Při jednání s ministerstvem války letečtí velitelé stále hovořili o bombardéru jako o defenzivní zbrani, ale v Maxwell Fieldu převládly útočné ideje. Byl to pozměněný mitchellismus. George a jeho kolegové zavrhli Mitchellovu a Douhetovu myšlenku, že bombardování může mít větší dopad na morálku než na výrobu. A zatímco Mitchell a Douhet volali po zničení hlavních hospodářských center nepřítele, jediným cílem, který jejich žáci přesně identifikovali, byl letecký průmysl. Jaká jsou zásadní nejcitlivější místa v průmyslové infrastruktuře a jak je vyřadit? Letečtí vizionáři v Maxwell Fieldu se těmito otázkami přímo zabývali. Přitom přišli s něčím novým a vyloženě americkým: s přesným bombardováním za denního světla.

Vymysleli novou „filozofii“ války ještě předtím, než letectvo začalo testovat vynález, který ji umožnil. Tím byl Nordenův zaměřovač, nejdůležitější tajná zbraň Ameriky před projektem Manhattan. Byla pro námořní letoun vynalezena v roce 1931 samotářským nizozemským technikem Carlem L. Nordenem. Jeho žena ho peskovala a říkala mu, že je „obchodník se smrtí“, ale Norden tvrdil, že se snaží zachránit životy tím, že umožní zpřesnění bombardování. Dva roky poté, kdy námořnictvo začalo s testováním, pozemní síly zaměřovač koupily pro letouny pobřežní obrany. Za 1,5 miliardy dolarů – 65 % nákladů projektu Manhattan – jich získaly 90 tisíc. Když jej posádky 1. bombardovacího křídla „Štístka“ Arnolda zkoušely nad jasným nebem Mohavské pouště v Kalifornii, byly udiveny jeho přesností.

To byl právě ten technologický průlom, ve který v Maxwell Fieldu doufali. Nordenův přístroj založený na gyroskopu, který počítal rychlost a úhel padající bomby, podle nich umožnil zefektivnění a zlidštění bombardování z velké výšky, což tvrdili v roce 1935, kdy se o něm dozvěděli. Nastal však problém. Ministerstvo války zaměřovač chápalo jako obrannou zbraň. Měla být instalována pouze na bombardérech chránících severoamerické pobřeží před námořní invazí. Bombardovací mafie uvažovala jinak. Argumentovala tím, že města nyní mohou být bombardována s chirurgickou přesností, kdy lze ničit pouze klíčové hospodářské objekty jako elektrárny a ropné rafinérie. To vyvrátilo Mitchellův argument, že bombardování z velké výšky bude nepřesné. „Myšlenka na zabíjení tisíců mužů, žen a dětí odporuje americkým zvyklostem,“ napsal major Haywood S. Hansell, jedna z maxwellských hvězd – a později stratég a bojový velitel. Hansell výmluvně dodal, že zabíjení civilistů je také vojensky neefektivní. Lidé nejsou dobrým cílem, protože oproti tomu, co tvrdili Douhet s Mitchellem, jsou odolní. Mohou být evakuováni z měst a nalézt ochranu v bunkrech, zatímco průmysl je křehký, nemobilní a prakticky nechránitelný.6 To byla válka vhodná pro americkou povahu. „Kombinovala morální zábrany, historický optimismus a technologické průkopnictví, což jsou všechno americké národní rysy,“ napsal historik John Keegan.

Ačkoli jim ministerstvo války zakázalo studovat hospodářství druhých zemí a ačkoli jim jejich rozpočet zabránil najímat školené ekonomy, teoretikové v Maxwellu – Donald Wilson, Kenneth Walker, Harold George, Muir Fairchild a Haywood Hansell – sami analyzovali americký průmyslový systém. To vedlo k plánu založeném na ideji „průmyslových sítí“, ke strategii, kterou později mohli uvést do praxe jako členové Arnoldova plánovacího oddělení.

Tvrdili, že moderní průmyslové státy jsou vůči vzdušnému útoku vysoce citlivé, protože jejich hospodářství vytváří jemnou, vzájemně propojenou síť. Stačí pak, když neúnavné přesné bombardování zasáhne pouze ta odvětví, která vyrábějí produkty nebo poskytují služby nutné pro takřka všechny další obory. Zničení „uzlových bodů“ – oceláren, elektráren, závodů na kuličková ložiska, ropného průmyslu, vagónek – a veškerého válečného průmyslu mělo vést ke kolapsu, který by znemožnil pokračování vojenského odporu.

Očekávalo se, že v příští válce budou nepřáteli Ameriky Japonsko a Německo, takže podle bombardovací mafie bylo nezbytné najít základny ve spojeneckých zemích, jako byla Čína a Anglie, odkud bude možné vést strategické bombardování. To mělo být zahájeno na začátku války a naplno se mělo rozvinout během dvou let. Během této doby mělo dojít k plné mobilizaci amerického zázračného výrobního potenciálu. Na počátku roku 1935 byla tato teorie, kterou nemohli vyzkoušet žádným letadlem ani válkou, čirým vizionářstvím a spekulací. Později toho roku letecký sbor dostal své letadlo. Po šesti letech dostal svou válku.

V roce 1927 generál Douhet napsal, že „skutečný bojový letoun schopný vnutit svou vůli nepříteli zatím nebyl vynalezen a nezdá se, že k tomu brzy dojde“. Ve 30. letech se to americké vojenské letectvo pokusilo změnit. Společnost Boeing Airplane ze Seattlu uzavřela smlouvu s pozemními silami na projekt, který mnoha leteckým inženýrům připadal nereálný: vývoj celokovového jednoplošného letounu, který by byl velký a rychlý zároveň a který by dokázal, že velikost nemusí nutně snižovat aerodynamiku. Odpovědí Boeingu byl B-17 (model 299) – létající pevnost. Zatímco předchozí americké bombardéry měly dva motory, prototyp létající pevnosti z roku 1935 měl čtyři hvězdicové motory o výkonu 750 koní, díky čemuž byl rychlejší než jakákoli americká stíhačka. Poslední model, B-17G, který byl začleněn do ozbrojených sil v roce 1943, měl čtyři motory o výkonu 1 200 koní, obvykle nesl 2 500 kg bomb, při plném naložení letěl ve výšce 8 kilometrů rychlostí 230 až 370 kilometrů za hodinu a měl bojový rádius 1 000 až 1 200 kilometrů v závislosti na nákladu. Bylo to elegantní letadlo, které slibovalo sílu i pohyblivost. Na zemi působilo vyzývavě, ve vzduchu ladně.

První stříbřité létající pevnosti dorazily na výcvikové letiště Langley Field ve Virginii nedaleko Washingtonu na počátku roku 1937, rok poté, co se „Štístko“ Arnold vrátil do Washingtonu jako asistent náčelníka letectva. Tento pružný muž, mnohem více diplomat než ideolog, se po boku bouřliváka Billyho Mitchella naučil, že ve vztazích s ministerstvem obrany je třeba být opatrný. Vybudoval si tam dobré vztahy s nadřízenými, což mu pomohlo získat tuto funkci. Když poprvé letěl s novým bombardérem, okamžitě si jej zamiloval. Na rozdíl od „abstraktní vědy na taktické škole leteckého sboru“ to byla „hmatatelná vzdušná síla“. V pozdější bojové podobě byl bombardér vyzbrojen dvanácti kulomety Browning ráže .50, z nichž šest bylo umístěno na pohyblivých věžích. Díky tomu se z letounu stal obávaný stroj. Vybaven Nordenovým zaměřovačem a novým autopilotním systémem, vyvinutým v 30. letech, mohl dodat váhu idejím bombardovací mafie. Ale nejdříve bylo třeba přesvědčit ministerstvo obrany pro jeho útočné využití, nikoli jen k ochraně amerického vzdušného prostoru a pobřeží.

Příchod B-17 posílil myšlenku neporazitelnosti bombardérů, která byla jádrem Douhetova díla. Ale co kdyby nepřítel vyvinul systém protivzdušné obrany schopný ničit bombardéry bez doprovodu stíhačů? Proč plánovači leteckého sboru nenaléhali na vývoj stíhačky s dlouhým doletem? Jedním z důvodů byl nedostatek představivosti. Bombardovací mafie nepochopila, že radar, který byl tehdy v osmi zemích včetně USA vyvíjen jako systém včasného varování před leteckým útokem, bude brzy nasazen pro vojenské účely. Jejich uvažování bylo takovéto: Bombardéry budou detekovány až poblíž cíle a tam budou v takové výšce, že se ocitnou mimo dostřel pozemních kanónů. Jejich formace pak zajistí ochranu před nepřátelskými stíhačkami. „Dobře naplánovaný a provedený vzdušný útok nelze zastavit,“ prohlásil instruktor taktické školy leteckého sboru Kenneth Walker. Haywood Hansell zaujal realističtější přístup a připustil možnost, že nepřátelská protivzdušná obrana může být úspěšná. V takovém případě by bylo nutné přistoupit ke vzdušným útokům na základny stíhaček, letecké továrny a zdroje leteckého paliva. To znamenalo střet s luftwaffe v brutální přímé konfrontaci, ve které by bombardéry nesly hlavní tíhu boje a v níž by se snažily o „opotřebování nepřítele leteckou válkou“. Létající pevnost musela nad Německem potvrdit oprávněnost svého názvu.

Nadšenci pro bombardování měli proti vývoji stíhaček s dlouhým doletem ještě jeden argument. Jelikož B-17 byl rychlejší než jakákoli stíhačka, jež v roce 1935 létala, zapojení stíhaček s dodatečnými nádržemi pro dlouhý dolet by redukovalo jejich rychlost a manévrovací schopnosti, takže by nemohly držet krok s bombardéry a musely by je nechat letět samotné proti lehčím, rychlejším stíhačkám. Vývoj vysokorychlostní stíhačky s doletem bombardéru byl považován za technicky nemožný. „Už jsme se rozhodli, že to nejde (stíhačky s dlouhým doletem). Nebylo možné nás zastavit, bombardér byl neporazitelný,“ řekl v otevřeném poválečném rozhovoru generál Laurence S. Kuter.

Dalším faktorem byly peníze. Vzhledem k tomu, že Kongres a ministerstvo války souhlasily s koupí pouze třinácti B-17, mohl by vývoj stíhaček ohrozit bombardovací program, který letectvo považovalo za „záminku ke své existenci“, jak se výstižně vyjádřil major Donald Wilson.

Kdyby letečtí teoretikové jako Wilson a Kuter blíže prostudovali život a práci Billyho Mitchella, možná by věnovali větší pozornost roli stíhacího letounu při bombardování nejen jako doprovodu, ale i při stíhání. Za první světové války si Mitchell a další letečtí velitelé na frontě uvědomili, že žádná vzdušná operace – taktická, strategická ani průzkumná – není možná bez ovládnutí vzduchu. „Pro Mitchella bylo prvním úkolem leteckých sil,“ konstatoval historik Williamson Murray, „zničení leteckých sil nepřítele, především jeho stíhacích strojů. Dokud toho nebylo dosaženo, nebylo možné útočit na jiné cíle. Proto byly rozhodujícím cílem nepřátelské stíhačky.“ Mitchell proto volal po tom, aby stíhačky tvořily nejméně 60 % válečných letounů.

Nadvláda ve vzduchu vybojovaná stíhačkami byla podmínkou pro úspěšnou bombardovací kampaň. V nadcházející válce v Evropě trvalo velitelům amerického letectva více než rok, během něhož utrpěli takřka ochromující ztráty, než to pochopili. Ale v polovině 30. let bombardovací mafie lobbovala za vznik něčeho, co Mitchell i Douhet přehlédli. Za vznik vojensko-průmyslového komplexu zaměřeného na masovou produkci bojových letadel.

Mraky letadel

V létě roku 1937 letectvo bojovalo, někdy i zoufale, za financování většího množství B-17. V té době mělo na letišti v Langley pouze sedm těchto strojů pod velením Carla Spaatze. O rok později Mnichov všechno změnil.

Když Hitler připojil k Říši Rakousko, začal od Československa požadovat Němci obývané Sudety. Na mnichovské konferenci 29.–30. září 1938 Británie a Francie obětovaly Československo. Ministerský předseda Neville Chamberlain po návratu do Londýna pronesl svůj slavný výrok: „(Přivezl jsem vám) čestný mír. Věřím, že je to mír pro naše časy.“

O necelé dva měsíce později se Franklin Roosevelt, který měl za sebou kariéru v námořnictvu, vyslovil pro mohutnou expanzi amerických leteckých sil, když naléhal na okamžité zvýšení výroby všech typů bojových letadel jak pro účely Spojených států, tak pro ohroženou Francii a Anglii. Byl přesvědčen, že pouze tisíce bombardérů přesvědčí Hitlera a ochrání americké pobřeží a strategické pozice včetně Panamského průplavu a Filipín před leteckými a námořními útoky Japonska a potenciálně i Německa. Po mnichovské kapitulaci si byl Roosevelt jist, „že… se zapojíme do války“ a že „ji rozhodnou letecké síly“, jak řekl jeho klíčový poradce Harry Hopkins. Ale tak jako většina Američanů trval tehdy i Roosevelt na tom, že letecká válka se musí vést s morálními omezeními. Když válka v Evropě v roce 1939 vypukla, apeloval na obě strany, aby se zdržely „nemilosrdného bombardování civilistů v neopevněných městech“. Churchill souhlasil a pro byl také neupřímně Hitler, neboť jeho luftwaffe se chystala na bombardování centra Varšavy.

V době mnichovské krize se „Štístko“ Arnold stál náčelníkem letectva a okamžitě jmenoval Spaatze a Eakera do vlivných postů. Zvítězili jsme „v bitvě o Bílý dům“, pověděl svým plánovačům, nyní musíme zvítězit ve výrobní bitvě. Arnold tento boj vedl s vášní a představivostí. Byl to vynikající vůdce a „dokázal inspirovat“, vzpomíná Robert A. Lovett, finančník z Wall Streetu, který se stal speciálním poradcem ministra obrany pro letectví. „V jeho nadšení bylo cosi okázalého a klukovského.“ Arnoldovo motto bylo vyryto do dřevěné plakety, kterou měl na svém stole: „Obtížné provádíme dnes. Nemožné přijde o něco později.“ Tvrdil, že to slyšel u bratří Wrightů.

Arnold, vůči nadřízeným elegantní a usměvavý diplomat, dokázal být chladný a úplně jiný vůči těm, kdo byli pod ním. Byl to ambiciózní člověk, „nemilosrdně“ netolerantní vůči neúspěchu, tak jako jeho přísný otec, lékař z Ardmoru v Pensylvánii. Arnold byl znám svými kázáními. Jednou křičel na Steva Fersona, nižšího štábního důstojníka. Ten zrudl a začal se potit. Pak se chytil za hruď a skácel se na koberec před generálovým stolem. Dostal infarkt a zemřel. Když byl odnesen, Arnold všem řekl, ať jdou domů a odpočívají, ale sám zůstal ve své kanceláři a dále pracoval. „Většina ostatních,“ řekl Laurence Kuter, „šla také do svých kanceláří.“

Arnold sám utrpěl pět infarktů a ten poslední byl smrtelný. Někteří z jeho podřízených svého hektického šéfa označovali za tyrana, ale ti, kdo mu byli nejblíže, jeho přístup chápali. „Letectvo mělo být vybudováno včas, aby zastavilo katastrofu v Evropě a Tichém oceánu,“ řekl Kuter. „Žádný velitel nepracoval pod takovým tlakem jako on. Nesl tíhu požadavků prezidenta, Harryho Hopkinse a administrativy Bílého domu, stejně jako ostatních vysokých úřadů.“

Aby v těchto střetech zvítězil, vytvořil Arnold spojenectví s podnikatelskými a vědeckými kruhy, s Hollywoodem, Kongresem a Bílým domem, kde jeho starý přítel generál George C. Marshall měl za úkol zbudovat velkou moderní armádu, která by se mohla postavit hrozbě ze strany Osy. Naštěstí měl po ruce Carla Spaatze jako náčelníka štábu. Spaatz se narodil a vyrostl v Boyertownu v Pensylvánii, nedaleko Arnoldova domova. Ačkoli byli celý život přáteli, byli naprosté protiklady. Generálporučík Elwood R. „Pete“ Quesada, který pod nimi sloužil za druhé světové války, je srovnává následujícím způsobem: „Spaatz byl (…) intrikán a plánovač. (…) Ten by se nedostal do potíží. Arnold byl na druhé straně dynamický (…) a stále zkoušel něco nového. (…) Každý den měl nějaký nový projekt. (…) Spaatz byl hloubavý, kdežto Arnold byl činorodý a právě to z něho dělalo vynikajícího velitele. (Bez něho) bychom neměli samostatné letectvo.“ Jenže bez Spaatze jako protiváhy by se Arnold nedostal tak daleko. „Spaatz s lidmi vycházel lépe než Arnold.“ Tento „skromný“ člověk kolem sebe „šířil sebedůvěru, protože byl zatraceně klidný“.

Spaatz měl rád poker, bridž, kubánské doutníky a bourbon z Kentucky. Při veselých večírcích u Arnolda hrál na kytaru a měl takřka neomezený repertoár pikantních písniček. Když dohrál, šel si zapálit doutník. „Nikdy se nic nenaučím, když mluvím,“ říkal lidem. „Arnold a Spaatz se navzájem obdivovali,“ řekl Quesada. „Hodili se k sobě a byli skutečným týmem, ačkoli Arnold přeháněl… potenciál letectva, zatímco Spaatz nikdy v ničem nepřeháněl.“ Rozdíl mezi nimi byl podle Quesady v tom, že Spaatz „byl spíše moudrý než rozhodný. Arnold byl spíše rozhodný než moudrý“.

V roce 1938 měl letecký sbor plány, ale nikoli letadla.7 V květnu 1940, když se Francie otřásala pod německým útokem, požadoval Roosevelt roční produkci 50 tisíc letadel a chtěl po leteckém průmyslu, aby zvýšil svou normální kapacitu 2 000 letadel ročně na více než 4 000 měsíčně. Kongres rychle poskytl finanční prostředky. Arnoldovými slovy: „Během 45 minut jsem dostal 1,5 miliardy dolarů a bylo mi řečeno, abych vytvořil válečné letectvo.“ V době mnichovské krize bylo americké letectvo s 1 200 bojovými stroji a 22 700 důstojníky a příslušníky mužstva co do velikosti až na dvacátém místě na světě. V prosinci 1941 již mělo téměř 340 tisíc důstojníků a příslušníků mužstva a téměř 3 000 bojových letounů. Nejnovější z nich byl B-24 Liberator, který měl vyšší rychlost a delší dolet a unesl více bomb než robustnější a obratnější B-17. V roce 1944 masová výroba a masové vzdělání – sféry, ve kterých USA vynikaly – dodaly Spojeným státům nejsilnější letectvo na zemi s 80 tisíci stroji a 2,4 milionu letců a příslušníků pozemního personálu, což činilo 31 % celkového personálu ozbrojených sil. Byla to větší síla než ta, které generál Pershing velel za první světové války. V březnu 1944 americké továrny vyrobily více než 9 000 bojových letounů čili dvakrát více, než Roosevelt požadoval v roce 1940, což byl údaj, který ve své době Hitler i většina prezidentových poradců považovali za „čirou fantazii“. „Nikdy předtím ani potom,“ napsal jeden z Arnoldových životopisců, „nebyla vojenská mašinerie takových rozměrů a technologické složitosti vytvořena v tak krátkém období.“ A došlo k tomu díky partnerství podnikatelů a vlády, které ve značně militarizovaném nacistickém státě nebylo možné. „Arnold to všechno vedl, inspiroval a prosazoval,“ řekl Lovett. Ale tempo výroby ještě v roce 1942 nebylo dostatečné na to, aby bylo možné vytvořit velkou bombardovací sílu. A s prvními vlnami expanze, mezi roky 1938 a 1942, se nevyhnutelně snížily výrobní a výcvikové standardy, které v prvních letech bojů ovlivnily výkony posádek a strojů.

Dvacátého června 1941 ministr války Henry L. Stimson oficiálně ustavil Army Air Forces, a když Arnold začal působit v americkém sboru náčelníků a v britsko-americkém sboru náčelníků, získalo letectvo značnou nezávislost na pozemních silách. Prezidentský úřad přišel s návrhem výroby pro rychle se blížící válku. V srpnu 1941, během hektického devítidenního úsilí, čtyři bývalí instruktoři z Maxwell Fieldu – Harold George, Kenneth Walker, Laurence Kuter a Haywood Hansell – sepsali dokument zvaný Air War Plans Division-1, který vypadal jako „přednáška z taktické školy“. Dokument s neuvěřitelnou přesností předpověděl množství mužů a strojů potřebných k vítězství nad Německem a vedle výrobního plánování deklaroval hlavní cíl letectva ve válce: „Vést neustálou a nepolevující vzdušnou ofenzívu proti Německu a Itálii, zničit jejich vůli a schopnost pokračovat ve válce a učinit vylodění buďto zbytečným, nebo možným bez velkých ztrát.“ Jak se dalo očekávat, Harold George a jeho plánovací tým podcenili vývoj stíhačky s dlouhým doletem. Navíc stíhačka, kterou požadovali, byla špatný typ – velký a těžce vyzbrojený válečný stroj, létající pevnost bez bomb.

Když Marshall a Stimson tento plán podpořili, letectvo konečně prosadilo uznání strategického bombardování. Dosáhlo toho, čemu Arnold říkal „Magna Charta“.

Přesto se nevyhnuli problémům. Plánovači letectva založili svou strategii na výcvikových letech za jasného počasí, v nízké výšce a bez odporu, byť jen simulovaného. William Wister Haines, který sloužil jako štábní důstojník u 8. velitelství, ve svém poválečném románu „Command Decision“ napsal, že přesné bombardování, jak si je představovali v roce 1941, „mohlo ukončit války asi tak, jako doktor může zajistit nesmrtelnost“. Přinejlepším to byla nevyzkoušená „terapie“. Ale stala se dogmatem, nejen nevyzkoušenou, ale navíc nezpochybněnou ortodoxií, doktrínou, která vedla ke zbytečným ztrátám mužů a letadel v prvním roce a půl bombardování Německa, kdy se posádky amerických bombardérů setkaly s válkou, jakou bombardovací mafie nepředpokládala.

5 20. června 1941 se US Army Air Corps (USAAC) transformoval v US Army Air Forces (USAAF).

6 V roce 1943 byl německý průmysl odolný, mobilní a dobře chráněný.

7 V originále „plans but not planes“. (pozn. překl.)

Kapitola 2

Eakerovi amatéři

„Je léto a všude se válčí.“

Bert Stiles, pilot, 8. velitelství

Washington D. C., prosinec 1941

Japonský útok na Pearl Harbor „otřásl Spojenými státy jako nic od palby na Fort Sumter“,8 napsal historik Samuel Eliot Morison. Republikáni i demokraté, intervencionisté i izolacionisté, odboráři i podnikatelé se spojili a zajistili přechod od míru k válce v jednotě, jakou národ nikdy předtím v kritických okamžicích nepoznal. Osmého prosince se prezident Roosevelt objevil na společném zasedání obou komor Kongresu, kde požádal o vyhlášení války proti Japonsku. Kongres odpověděl s jediným hlasem proti. O tři dny později Německo vyhlásilo válku USA, což pro tuto zemi bylo ještě katastrofálnější rozhodnutí než napadení Ruska v červnu téhož roku.

Během setkání Churchilla a Roosevelta v Bílém domě v prosinci přijali oba státníci strategii „nejdřív Německo“, na které se předběžně dohodli již předtím, a rozhodli o okamžitém přesunu amerických letounů do Británie. Následující měsíc „Štístko“ Arnold vytvořil 8. velitelství a jeho velitelem jmenoval Spaatze. Jeho bombardovacím silám velel Eaker. Tito tři přátelé měli řídit bombardování v Evropě, které připravovali od mnichovské konference.

Spaatz, absolvent West Pointu, vyznamenaný bojový letec a Arnoldův nejbližší přítel, byl předvídatelnou volbou, Eaker však byl překvapením. Tento syn chudého texaského zemědělce v roce 1917 poté, jakmile absolvoval Southeastern Normal School v oklahomském Durantu, vstoupil ke spojařům. Avšak bylo příliš pozdě na to, aby se mohl zúčastnit bojů. Přestože v 30. letech uskutečnil rekordní počet testovacích letů, měl zkušenosti pouze se stíhačkami. Byl to však Arnoldův chráněnec a spolupracovník a Arnold věděl, že na nepřítele dokáže zaútočit jako chřestýš. „Chci, (…) aby při bombardování vládl bojový duch,“ řekl Eaker, když byl jmenován do nové funkce.

Malý plešatý muž s hranatou bradou mluvil tak klidně, že ho skoro nebylo slyšet, ale měl velké ambice a dokázal se prosadit bez ohledu na preferování absolventů West Pointu. Byl to vynikající spisovatel a řečník a se svým taktem a mírným texaským přízvukem to byl rozený diplomat, což byla vlastnost, kterou potřeboval při choulostivých jednáních s britským letectvem. Britské denní bombardování Německa neuspělo, a tak Britové chtěli, aby se 8. velitelství začlenilo do jejich bombardovacího velitelství nebo aby americké bombardéry létaly se zkušenými britskými posádkami. Eaker krátce pobýval v Anglii v roce 1941 jako pozorovatel operací RAF proti luftwaffe a vybudoval si dobré vztahy s britskými leteckými důstojníky a vládními činiteli. Věděl, jak přesvědčiví Britové dokážou být, ale přísahal, že zachová nezávislost 8. velitelství.

Haywood Hansell a jeho plánovači varovali generála Arnolda, že Amerika bude mít dostatek letadel a personálu nutného pro nepřetržité strategické bombardování až od konce roku 1943. A Spaatz varoval generála George Marshalla, klíčového válečného stratéga Ameriky, aby nenasazoval sílu, kterou Eaker budoval v Anglii, dokud nebude schopna rozhodujících úderů. Jenže na počátku roku 1942, když Japonci ovládli jihovýchodní Asii a blesková německá ofenzíva dospěla do hloubi Ruska a před Suezský průplav, to „vypadalo“, psal později Arnold, „že Spojenci válku prohrají“. A tak Marshall nařídil Arnoldovi, aby všechny těžké bombardéry, které měl, okamžitě vyslal do Británie. Neměly podniknout rozsáhlý útok na Německo, který propagovala bombardovací mafie. Jejich úkolem byla příprava invaze v okupované Francii. K té mělo dojít na podzim roku 1942, pokud by bylo Rusko poraženo, ale mnohem pravděpodobnějším termínem bylo jaro roku 1943. Generál Marshall, vášnivý zastánce angloamerického vylodění v severní Francii – „naše nejkratší trasa do srdce Německa“ –, řekl Eakerovi, že jeho bombardéry a stíhačky mají rok na to, aby dosáhly nadvlády ve vzdušném prostoru severní Evropy. „Nevěřím, že vylodění přes průliv La Manche bude možné, pokud nebude luftwaffe zničena,“ prohlásil. „Zabývají se tím vaše plány?“ Eaker ho ujistil, že ano a že obloha nad invazními plážemi bude vyčištěna od německých letadel, dostane-li dost mužů a strojů.

Čtvrtého února 1942 Ira Eaker spolu se šesti štábními důstojníky odletěl do Anglie. Carl Spaatz zůstal ve Washingtonu a dohlížel tam na přípravu a odeslání prvních letounů a posádek 8. velitelství včetně strojů stíhacího velitelství, jemuž velel generál Frank „Mnich“ Hunter, vyznamenané letecké eso z první světové války. Spaatz se rozhodl, že do Anglie odletí s nimi, až bude vše připraveno. A tak musel vzdušné síly v cizině budovat pětačtyřicetiletý, čerstvý generál, který dosud velel nanejvýš 1 500 mužům. Eakerův úkol byl nelehký, měl vytvořit štáb, zajistit letiště a spolupracovat s RAF při budování infrastruktury nutné pro operace 8. velitelství. Eaker zvýšil počty 8. velitelství v Anglii ze sedmi mužů a nula letounů v únoru 1942 na 185 tisíc mužů a 4 000 letadel v prosinci 1943.

V roce 1942 byl největší americkou firmou General Motors s 314 tisíci zaměstnanci v 112 továrnách. Eaker měl vybudovat podobného giganta na zelené louce za necelé dva roky. „Jen málokdo dokázal tak obrovskou organizaci vytvořit tak rychle jako on,“ napsal jeho spolupracovník James Parton. „A navíc měl přesvědčit členy posádek, aby riskovali své životy. Bylo to něco jiného než postavit velkou továrnu schopnou vyrábět a prodávat auta.“

„Štístko“ Arnold mu příliš nepomohl, neboť si nejlepší mozky letectva nechal pro sebe. „Shromážděte pár chytrých, mladých civilistů, (…) vycvičte je a já je povýším do jakékoli hodnosti, o jakou požádáte,“ řekl Eakerovi. „Můžete vzít nějakého prohnaného manažera a udělat z něho důstojníka během pár měsíců. Ale z hloupého armádního důstojníka dobrého bojového velitele neuděláte nikdy.“

Pouze dva členové zakládajícího Eakerova týmu byli původně profesionálními vojáky: poručík William S. Cowart, Jr., mladý stíhací pilot, který pod ním sloužil ve 20. stíhací letce, a plukovník Frank Armstrong, Jr., starý kamarád, který se stal jeho výkonným důstojníkem. Tři členové týmu byli vybráni ze záloh armády: Beirne Lay, Jr., absolvent Yale University, který si v 30. letech svlékl uniformu, aby se věnoval psaní, a dva manažeři ze společnosti Sperry Gyroscope Corporation, Harris B. Hull a jeho kamarád Frederick W. Castle, absolvent West Pointu a zkušený pilot tak jako Hull. Posledním členem týmu byl právě povýšený major Peter Beasley, manažer z firmy Lockheed.

Později Hull s Castlem sami najímali další osoby, takřka výhradně z řad civilistů: novináře, právníky, podnikatele, vydavatele, například Eakerova vydavatele z časopisu Harper’s a editora Saturday Evening Post a Partona, editora časopisu Time a manažera, který toho jara přijel do Anglie za Eakerem. Pochybovační hostitelé z RAF je přezdívali „Eakerovi amatéři“, přesto však vytvořili překvapivě schopný štáb a dva z nich, Armstrong a Castle, se stali vynikajícími bojovými veliteli.

Prvních sedm mužů se do Anglie málem nedostalo. Bez strojů letectva muži nejprve letěli čtyřmotorovým boeingem společnosti Pan American do neutrálního Portugalska. Odtamtud nizozemskými aeroliniemi KLM, jež byly pod kontrolou nizozemské exilové vlády, cestovali do Anglie. Při přistání v Lisabonu spatřili stroje Lufthansy na stojánkách vedle sebe. Město bylo plné nacistických agentů. „Před tím jsme byli varováni,“ vzpomíná Eaker. „Vyslali nás v civilních šatech a řekli nám, že s sebou nemáme nosit žádné papíry… Všechny směrnice jsme měli v hlavách.“ Předtím než opustili hotel Metropole a zamířili na večeři, si šli vyskládat kufry. Když přišli na pokoje, zjistili, že jejich zavazadla někdo prohledal, pravděpodobně němečtí agenti. O dva dny později, v pět ráno, je nizozemský pilot přivedl na palubu letounu KLM DC-3. Všichni byli napjati, protože věděli, že nad Biskajským zálivem se to jen hemží německými bojovými letouny. Němci o nich věděli, bylo jim známo, že jsou v Lisabonu a mají namířeno do Londýna. Měli Göringovi letci příkaz je sestřelit?

Půl hodiny po odletu nizozemský pilot neplánovaně přistál v Portu v severním Portugalsku. Zavolal si Eakera do kabiny a informoval ho o tom, že je sledovalo německé letadlo. Po hodinovém čekání opět vyrazili. Letěli mimo plánovanou trasu, aby se vyhnuli Němcům, ale pak pilot opět zavolal Eakera a ukázal mu německý stroj, který letěl za nimi. „Nizozemský pilot lehce měnil směr, aby se vyhnul palbě, kdyby Němec zaútočil,“ vzpomíná Frank Armstrong. „V tu chvíli zasáhla náhoda. Z jednoho motoru německého letadla se začalo kouřit, a když pilot motor vypnul, musel změnit směr. Stíhačka proletěla asi 800 metrů pod námi a pak zmizela. Náš pilot vyšel z kabiny, zvedl si límec a pohlédl na cestující. Několik vteřin tam bylo ticho – všichni se modlili.“

Později toho dne dorazili do Anglie. V letovém deníku byl zápis: „Přílet do cíle: let bez mimořádných událostí.“ O rok později Němci sestřelili civilní letadlo nad Biskajským zálivem, což byl druhý zaznamenaný útok luftwaffe na letadla odlétající z Lisabonu. V tomto stroji bylo třináct cestujících, mezi nimi anglický herec Leslie Howard. Nikdo nepřežil.

Po příjezdu do Londýna Eaker a jeho lidé projeli poničeným, ale nepokořeným velkoměstem. Osm měsíců německého bombardování si vyžádalo 30 tisíc mrtvých a 50 tisíc raněných. Na vzdálených frontách válka probíhala z pohledu Spojenců katastrofálně. V Libyi byly britské síly poraženy polním maršálem Erwinem Rommelem, v Rusku Rudá armáda ustoupila až k Moskvě a Leningradu a na Filipínách se vyhladovělé, slabé americké síly generála Douglase C. MacArthura stáhly do své poslední bašty, do horských džunglí poloostrova Bataan. Patnáctého února, pět dnů před Eakerovým příletem do Londýna, padl Singapur, klíčový opěrný bod Spojenců v jihovýchodní Asii.

Pro Británii to byly ty nejchmurnější chvíle války. Ani vstup USA do války, který Churchill považoval za záruku toho, že „Anglie bude žít“ a že Německo a Japonsko budou „rozdrceny na prach“, nedokázal Angličanům zvednout náladu. Londýňané vyčítali Americe, že se v Pearl Harboru nechala nachytat na hruškách, a láteřili nad tím, že vstoupila do války tak pozdě.

Pro Eakera a jeho skupinu byl příjezd do obležené země šokem. Nikdo z nich si neuvědomoval, jak vypadá život ve Velké Británii. Maso, ryby, zelenina, marmeláda, margarín, vejce, kondenzované mléko, vločky, sýr a suchary byly na příděl, stejně tak jako šaty, mýdlo a uhlí na vytápění. Nikdo netrpěl hladem, ale přídělový systém redukoval život do monotónní, ubíjející askeze, která lidem brala elán.

Eaker a jeho miniaturní štáb opustili Ameriku, která ještě nebyla připravena na totální válku. Anglie byla plně mobilizovaná, země se téměř podobala kasárnám. Zdraví muži a ženy ve věku od osmnácti do šedesáti museli sloužit vlasti. Bezdětné ženy mezi dvaceti a třiceti lety sloužily v britských ozbrojených silách nebo pracovaly ve zbrojních továrnách, což bylo poprvé, kdy takové opatření bylo v západní Evropě zavedeno. V žádné bojující zemi s výjimkou Ruska nebyli civilisté vystaveni takovým omezením a mobilizaci. Ženy sloužily u protivzdušné obrany a továrny po celé zemi pracovaly nonstop, sedm dní v týdnu, i s dvanáctihodinovými směnami.

Anglie vypadala jako země bojující o přežití. Stovky tisíc rodin z dělnické třídy, z toho 60 % z nich v Londýně, ztratily nebo měly poškozeny domovy po německých náletech a další tisíce prožívaly zármutek nad ztrátou svých příbuzných a přátel. Německé nálety zabily téměř 43 tisíc britských civilistů. Teprve ve čtvrtém roce války Němci zabili více britských vojáků než žen a dětí. „Toto je válka neznámých bojovníků,“ napsal Churchill. „Jsou do ní zapojeny celé národy, nejen vojáci, ale veškeré obyvatelstvo, muži, ženy a děti.“

Byla to válka obyčejných lidí, ale ti byli unaveni. „Jaký to rozdíl oproti loňskému roku, kdy lidé čelili náletům a nebezpečí s odvahou, veselím a vtipem,“ napsala do svého deníku jedna Londýňanka. Rodiny chodily spát brzy kvůli omezením v dodávkách elektrického proudu a uhlí a v noci byly ulice neosvětleny a okna zatemněna. Dokonce i tehdy, když vysvitlo slunce, „se lidé jen málokdy usmívali“.

V tu pochmurnou neděli, kdy Ira Eaker a jeho lidé projížděli automobilem RAF Londýnem, viděli i vybombardovaný East End, poblíž hlavního přístaviště. Americký novinář Harrison Salisbury „nechápal, jak funguje bombardování“, jak si poznamenal v deníku, dokud nejel autobusem na tržiště v této čtvrti, jež byla z celého města zasažena vůbec nejvíce. „Všude kolem (byla) spoušť, kterou po sobě zanechaly bombardéry.“ Salisbury se ve Washingtonu setkal s generálem Spaatzem a účastnil se večírků, kde generálové letectva dlouho do noci hovořili o letecké síle, jež může rozhodnout válku. Toto byla první Salisburyho bezprostřední konfrontace s „úspěšnou leteckou válkou“. „Teď už jsem chápal, o čem Tooey Spaatz mluvil. A přesně toto chtěli oni udělat s Německem.“

Nebo, lépe řečeno, Britové rozhodli, že toto je třeba udělat s Německem. Zprvu RAF na německé civilisty shazovala pouze letáky, v nichž je vyzývala, aby povstali proti svým tyranským vládcům. Bombardovací operace byly omezené a orientovaly se hlavně na letiště a námořní dopravu. Provádělo je malé množství zastaralých dvoumotorových bombardérů za denního světla. Britští politikové se obávali, že bombardování německých měst vyprovokuje luftwaffe k odvetě vůči Londýnu, a též poukazovali na to, že RAF nemá dostatek bombardérů a posádek, aby poškodila německou výrobu či morálku. Proto chtěli raději bombardovací sílu nejprve budovat a ponechat na důležitější operace.

Potom, uprostřed května 1940, když německá armáda s šokující lehkostí dobyla Nizozemí a při tom bombardovala Rotterdam, kde zabila 980 civilistů, Churchill a válečný kabinet pověřili bombardovací velitelství RAF útokem na seřaďovací nádraží a továrny na syntetický benzín v Porúří a Porýní. Jejich nadějí bylo, že tyto útoky poškodí zdroje německé vojenské moci a dají spojeneckým armádám v severní Francii možnost odolat vpádu nacistů. Nálety měly být provedeny pod rouškou noci, protože německé stíhačky a flaky malou vzdušnou flotilu RAF doslova decimovaly.

Nálet RAF v noci z 15. na 16. května 1940 byl začátkem prvního strategického bombardování v historii. Přestože cílem nebylo zastrašit obyvatelstvo, Churchill věděl, že dojde ke ztrátám na životech mezi civilisty a že luftwaffe pravděpodobně provede odvetný úder na Londýn, ale očekával, že stíhači RAF, vedeni novými radary, německé bombardéry odrazí. Poté, při odvetě za náhodný útok luftwaffe na Londýn v noci z 24. na 25. srpna 1940, který byl součástí německého úsilí o podlomení moci Británie před invazí, Churchill nařídil té samé noci odvetný nálet na Berlín. Škody byly minimální, ale Hitler zuřil. Sedmého září zahájil ničivé bombardování Londýna a brzy je rozšířil i na ostatní britská města s primárním cílem zničení továren a zastrašení civilistů do té míry, že odmítnou podporovat válku. Jako odpověď na bombardování Coventry ze 14. na 15. listopadu nařídil sir Charles Portal, nový náčelník štábu britských vzdušných sil, v polovině prosince 1940 zastrašující úder na Mannheim, který byl velmi neefektivní, když bomby byly rozesety po okolí města.

Bombardovací válka, kterou teoretikové Giulio Douhet a Billy Mitchell předvídali, se pomalu rozjížděla. Ale Británie zatím měla jisté skrupule. Německé útoky na britská města byly prováděny noc co noc, aniž by byly koncentrovány na určité cíle. Hlavní britské úsilí bylo zaměřeno na vojenské cíle, ale v cílových oblastech bylo zabito jen malé množství německých civilistů. Rozdíl spočíval také v účelu. Cílem Německa bylo dobytí, cílem Anglie přežití. Po evakuaci armády u Dunkerku neměla Británie jinou možnost, jak zasáhnout Německo. V roce 1940 „bylo bombardování z nouze ctností,“ napsal historik Max Hastings.

Výsledky těchto náletů nebyly povzbudivé. Ztráty i nepřesnost byly vysoké. V létě roku 1941 byla vydána alarmující vládní studie o přesnosti bombardování. Její autor, úředník jménem D. M. Butt, tvrdil, že pouze třetina britských letounů, které v červnu a červenci dorazily ke svému cíli, shodila bomby do vzdálenosti sedmi kilometrů od záměrného bodu. V dobře chráněném Porúří, s jeho permanentním kouřem z komínů, byl tento poměr jedna ku deseti.

Buttova zpráva vedla k výrazné změně ve strategii bombardování. Protože přesné bombardování bylo v noci nemožné, Anglie přistoupila k tomu, o čem Churchill přísahal, že nikdy neudělá: k záměrnému bombardování civilistů. Cílem nové britské vzdušné ofenzívy byly obytné oblasti v německých městech, kde žila většina dělnictva. Na seznamu cílů bylo 58 měst nad 100 tisíc obyvatel. Cílem bylo zničení „morálky civilního obyvatelstva nepřítele, především průmyslových dělníků“. Mělo to být zastrašení, naplnění Douhetových a Mitchellových idejí. Jenže to byl zároveň akt zoufalství, nikoli původní vojenský účel.

Nová linie byla schválená Churchillem, který také jmenoval muže, jenž ji měl provést, leteckého maršála Arthura Harrise, zemitého a přímočarého profesionálního důstojníka, který pracoval jako zástupce RAF ve Washingtonu. Tam se na večeři před společným odletem do Anglie setkal s Irou Eakerem. Měli letět současně, ale v různých letounech, a měli vést nová a paralelně působící velitelství. Dvacátého druhého února, den po Eakerově příjezdu do Londýna, se Harris stal velitelem bombardovacího velitelství. Harris nevytvořil novou strategii, ale nadšeně ji podporoval s jedinou, významnou výjimkou. Jeden z cílů bombardování – sociální revoluce – byl podle něho chimérou. Douhet předvídal, že lidé vystaveni neustávajícímu bombardování povstanou a ukončí válku. Ale i kdyby byl duch německého lidu zlomen, jak předpovídal Douhet, jak by mohly miliony trpících povstat proti nacistickému režimu, který disponoval brutálním systémem špionáže, mučení a represí? Hlavním Harrisovým cílem bylo zpomalit německou válečnou výrobu ničením továren a zabíjením dělníků. Vyškolit dobré dělníky, řekl Eakerovi, trvá déle než vyrobit dobrý stroj „a jejich nedostatek ovlivní válečnou výrobu stejně jako zničení továrny“. Likvidace dělnických obydlí také měla snížit výrobu vytvářením atmosféry strachu a vyšší mírou absencí. Jistý britský úředník, který se uchýlil k eufemismu, nazval tuto novou iniciativu jako „de-housing“, ale přímočarý „Bombarďák“ Harris, jak mu začal říkat tisk, nikdy nepopřel, že je to způsob zastrašování.

Harris měl slabou zastaralou sílu s necelými 400 letuschopnými stroji, z nichž pouze 69 bylo těžkých bombardérů. Ale bombardovací velitelství již zahájilo proces, který měl vést k rozšíření počtu bombardérů a k jejich vyšší technické kvalitě. V březnu britské bombardéry začaly používat novou navigační pomůcku zvanou Gee (Ground electronics engineering), jež je naváděla k cíli za bezměsíčných nocí, a britské továrny spustily masovou produkci čtyřmotorových letounů Stirling, Halifax a Lancaster, jež se měly stát prvkem Harrisovy strategie „ničení měst“, která, jak Harris věřil, měla dostat Německo na kolena ještě předtím, než dojde k vylodění. „Byl jsem přesvědčen,“ napsal později, „že bombardovací ofenzívě adekvátního rozsahu a se správnými typy bomb, bude-li trvat dostatečně dlouho, nemůže odolat žádná země.“

Churchill nesdílel Harrisovu sebedůvěru v tom, že pouze bombardování porazí Německo, ale vzhledem k neexistenci alternativ podpořil program, který měl provést muž, jehož – částečně z obdivu, částečně ze zděšení – přezdíval Buccaneer.9 (Harrisovi letci, které nadšeně podporoval, mu říkali Butcher čili Řezník anebo Butch.) Premiér neměl žádné morální výhrady, ani tehdy, ani později. Po válce napsal jednomu bývalému důstojníkovi z bombardovacího velitelství: „Nikdy bychom neměli klesnout tak, že bychom se omlouvali za to, co jsme dělali v Německu.“

Po třídenním pobytu v Londýně odjeli Eaker a jeho lidé do štábu bombardovacího velitelství v High Wycombu v Chiltern Hills, nějakých pětatřicet kilometrů na západ od Londýna. Tam je vřele přivítal Harris – nyní sir Arthur – a ubytoval je s tím, že tam zůstanou, dokud nebude vybudován jejich vlastní štáb. Harris trval na tom, aby u něho Eaker bydlel. Se svou optimistickou ženou lady Jill a jejich dvouletou dcerkou žili v nádherném venkovském sídle se stájemi a stezkami v lese.

Eaker a Harris měli narozeniny ve stejný den a oba měli v mládí těžký život. Harris část mládí strávil v drsné rhodéské buši, kde v oblasti zamořené komáry jezdil na koni a vedl tabákovou plantáž. Ale jinak byli takřka ve všem jiní. Raymond Daniell, korespondent New York Times, je oba výstižně popsal. „Harris, který byl zlatokopem a pěstitelem tabáku v Rhodesii, je obr se zálibou v černém humoru. Je na Angličana přímočarý a srdečný, rád provokuje a je důvtipný při konverzaci. (…) Eaker je vlídný Texasan s mrštnými pohyby a tělem sportovce. Jeho rysy jsou tak jako u tolika jiných mužů, kteří zasvětili své životy létání, ostré a zřetelné, takže připomíná orla. Je skromný a takřka stydlivý a chová se se zdvořilostí, jež je obvykle spojována s předválečným Jihem.“

Harris, když si našel čas, četl knihy o vojenské historii a farmaření, zatímco Eaker s náboženskou pravidelností cvičil. Harris se večer rád věnoval koktejlům, které míchal a servíroval v sametovém smokingu. Eaker pil jen málo – trochu sherry –, ale měl rád poker, doutníky a bodré kamarády. Harris měl zálibu v „suchém, řízném, často vulgárním humoru“ a byl někdy až brutálně přímý. Eaker své emoce skrýval a ve společnosti byl vždy ochoten pomoci. Ačkoli Harris, syn úředníka z ministerstva zahraničí, měl rád vtipy o aristokratech, byl vůči svým podřízeným odměřený, chladný a náročný. Eaker byl mnohem uvolněnější. Pracoval se svými lidmi neformálním způsobem, hrál s nimi volejbal, softball a poker a rád se s nimi radil. Nic nepředstíral. Když jezdil v limuzíně, kolikrát řekl svému řidiči, aby vzal stopující britské vojáky, kteří jeli domů. „Britští důstojníci by to nikdy neudělali,“ řekl mu jeden voják. A když Eaker jel do vesnice k holiči, trpělivě čekal s ostatními vesničany, až na něho přijde řada. Když ho starosta požádal, aby improvizovaně promluvil před skupinou obyvatel High Wycombu, řekl jen toto: „Nebudeme moc řečnit, dokud za námi nebude více bojů. Doufám, že až odjedeme, budete rádi, že jsme přijeli.“

Nemilosrdný nadřízený Arthur Harris byl doma srdečným a uvolněným hostitelem, naprosto jinou osobou než v podzemní operační místnosti ve štábu bombardovacího velitelství. S Eakerem v sobě navzájem našli zalíbení a každý večer spolu rozmlouvali v Harrisově slavné „konverzační místnosti“, ve studovně táflované kůží a dřevem, kde měl stereoskop umožňující trojrozměrné pozorování leteckých snímků nepřátelských měst, která jeho letci zničili. Ale jejich přátelství nikdy nepřeklenulo propast mezi jejich přístupy k bombardování. Harris popřál Eakerovi štěstí v jeho nadcházejícím experimentu s denním bombardováním a udělal vše pro to, aby uspěl, sdílel s ním zpravodajské informace, novinky o operacích, předpovědi počasí a výběr cílů. Přesto byl přesvědčen, že americký pokus neuspěje a že Eaker bude nucen rekvalifikovat posádky, změnit výzbroj bombardérů a přidat se k RAF při nočních útocích. „Doufám, že to dokážete,“ řekl Eakerovi, „ale nevěřím tomu. Připojte se k nám v noci. Dohromady jim dáme na frak.“

James Parton ve svých vzpomínkách uvádí slavnou příhodu, která ilustruje morální rozdíl mezi oběma veliteli. Když jednou Harris řídil svého bentleye ve zběsilé rychlosti mezi Londýnem a High Wycombem, zastavil ho policista a zdvořile ho upozornil: „Mohl byste někoho zabít, pane.“

„Mladý muži,“ opáčil Harris, „já každou noc zabiju tisíce lidí!“

Ani náhodou není přecitlivělý ohledně zabíjení civilistů, „naopak, vychutnává si to“, napsal Parton. Možná to tak bylo, ale Ira Eaker nikdy Harrisovým náletům kvůli morálním ohledům vůči bombardovaným neoponoval. „Nevěřím, že mezi vojáky (za druhé světové války) vládly nějaké morální ohledy,“ poznamenal po válce. „Když jsem viděl, jak bomby padají na domy a kostely, bylo mi z toho nepředstavitelně zle, jenže oni začali do nás pálit.“ Kdyby byla atomová bomba dostupná již v roce 1942 a on měl pravomoc ji použít, bez váhání by ji svrhl na Německo, prohlásil.

Jeho výhrady vůči plošnému bombardování byly založeny na čistě vojenských úvahách – nebyl to totiž ten nejefektivnější způsob, jak vyřídit nepřítele. Věřil však, že plošné bombardování v kombinaci s americkým přesným bombardováním dostane Němce pod neutuchající tlak a urychlí jejich porážku. Považoval Harrisovy operace za doplněk k těm svým a viděl v něm partnera, nikoli rivala.

Harris byl nápomocen při hledání stálé základny pro Eakera a jeho lidi, jejichž počet každým týdnem vzrůstal. Po návratu z jedné průzkumné cesty v Chiltern Hills tvrdili Eakerovi spolupracovníci, že našli perfektní místo, dívčí školu Wycombe Abbey v panském sídle obklopeném parkem, kde rostly lípy. Díky Harrisovu a Eakerovu lobbování bylo tak ministerstvo letectví nuceno přesunout studentky do Oxfordu a školu poskytnout 8. velitelství. Jednoho dubnového dne se Eaker a dvacet dalších amerických důstojníků přesunulo do tohoto zařízení a hned tam vybudovali softballové a volejbalové hřiště. Té noci službu konající důstojník náhle uslyšel zvonění. Po jistém pátrání zjistil, že vedle každé postele je zvonek s nápisem: „Jestli potřebujete výchovnou poradkyni, dvakrát zazvoňte.“

Wycombe Abbey, pod krycím názvem Sosna (Pinetree), leželo pouhých šest kilometrů od Harrisova štábu. To usnadňovalo spojení a komunikaci. Eaker ve spolupráci s Harrisem zajistil pro Američany osm bývalých základen RAF v Huntingdonshiru, v Midlands na sever od Londýna. Dalších sto amerických základen – bombardovacích i stíhacích, stejně jako zásobovacích, výcvikových a opravárenských – bylo brzy vybudováno v Norfolku a Suffolku v sousední Východní Anglii. Na konci roku 1943 proměnilo 8. velitelství tento kraj vysokých kostelů a malých vesnic v mohutnou letadlovou loď. Východní Anglie se stala „vyloženě americkým nástupištěm“, zatímco RAF své bombardovací základny koncentrovala na sever odtamtud.

V květnu, zatímco Britové dokončovali práci na prvních dvou základnách 8. velitelství – Polebrook a sousední Grafton Underwood, dorazil do Anglie generál „Štístko“ Arnold. Třicátého května ho s doprovodem, spolu s Eakerem a velvyslancem Winantem, pozval Churchill na večeři do svého sídla Chequers v Buckinghamshiru. Jakmile se jeho hosté posadili, premiér vstal a dramaticky všem oznámil, že RAF právě vylétá na největší vzdušný útok dějin, nálet na Kolín nad Rýnem, jehož se účastní na 1 000 strojů.

Harris již zničil historická centra dvou středověkých měst, Lübecku a Rostocku, ale potřeboval výraznější demonstraci kobercového bombardování. Později večer, když hosté popíjeli portské a kouřili doutníky v salonu, ministerský předseda oznámil, že operace Millennium skončila naprostým úspěchem. Střed Kolína se proměnil v ohnivé peklo. Později zjistili, že za necelé dvě hodiny bylo takřka 500 lidí zabito, 45 tisíc přišlo o střechu nad hlavou a 12 tisíc budov bylo zničeno, a to za cenu pouhých 41 britských letounů. To byl mediální trhák. Harris sice dokázal vytvořit sílu s 1 046 letadly pouze tím, že vyslal také 400 zastaralých strojů z výcvikových jednotek, ale s tímto náletem se stal národním hrdinou a miláčkem britského tisku.

Té noci v Chequersu „Štístko“ Arnold britskému premiérovi srdečně gratuloval, ale v britském úspěchu viděl ztracenou příležitost pro Američany. Přijel do Chequersu, aby Churchillovi a jeho poradcům z RAF ukázal výhody amerického denního bombardování. „Jako naschvál jsem tam přijel zrovna té noci, kdy oni ukázali světu výhody svého bombardování. (…) Bylo jasné, že nyní opět vyvinou tlak na to, aby naše čtyřmotorové bombardéry byly přičleněny k RAF.“

Té noci, kdy došlo k náletu na Kolín nad Rýnem, mělo 8. velitelství v Anglii pouze 1 871 mužů – téměř všichni to byli příslušníci pozemního personálu –, ale ani jeden bojový letoun. Následujícího dne americký velvyslanec Winant zaslal naléhavou zprávu prezidentu Rooseveltovi. „V Anglii se rozhodne o vítězství ve válce. Pošlete sem letadla a vojáky, jakmile to jen bude možné.“

První bojová skupina již byla na cestě. Desátého června majestátní loď Queen Elizabeth, přizpůsobená k transportu vojáků, dorazila do zálivu Firth of Clyde. Na její palubě, spolu s tisíci americkými pěšáky, byli letci z 97. bombardovací skupiny. Byli to střelci. Piloti a navigátoři se k nim měli přidat o měsíc později, po cestě přes Atlantik, která byla téměř stejně obtížná jako ta Lindberghova patnáct let předtím.

B-17 byl mnohem spolehlivějším strojem než Lindberghův „Spirit of St. Louis“ (Duch St. Louis), ale Lindbergh byl vynikajícím aviatikem. Piloti z 8. velitelství letěli na svých strojích přes přes Atlantský oceán s jen pouze několikaměsíčním výcvikem, přičemž byli závislí na zprávách radistů, kteří měli problémy se čtením Morseovy abecedy, a pod vedením navigátorů, kteří si v navigaci nebyli tak úplně jistí. Při odletu z pobřeží v Maine letci z vnitrozemí poprvé spatřili oceán. Jejich cílem byl Prestwick ve Skotsku, kde končila tzv. „velká okružní“ trasa. Jejími zastávkami byly Newfoundland, Labrador, Grónsko a Island. Přestože pozdější skupiny letěly do Skotska nonstop, ty první považovaly tyto zastávky za nepostradatelné, protože letěly přes oblast, kde panuje jedno z nejhorších počasí na zeměkouli.

Během první části letci přistáli buďto v Goose Bay na Labradoru, nebo v Gander Lake na jižním Newfoundlandu. Obě letiště jsou zhruba 1 000 km od severního pobřeží nejsevernějšího amerického státu Maine. Další úsek byl dlouhý 1 000 až 1 500 km a vedl přes oceán k jedné ze dvou základen v Grónsku, které USA nedávno vybudovaly na základě smlouvy s Dánskem. První letouny z 97. bombardovací skupiny vedené Paulem Tibbetsem se do Grónska dostaly snadno. Pak začaly potíže. Při letu nad rozeklanými pobřežními horami Tibbets uviděl nekonečnou ledovou plochu, jež se třpytila na slunci. To bylo varování, že se blíží k Bluie West One neboli BW-1, k jednomu z nejnebezpečnějších letišť na světě. Tibbets se dostal do velmi úzkého, 30 km dlouhého fjordu lemovaného vysokými útesy, jimž se vyhnul jen o vlas. Vzpomínal, že tam bylo „několik zrádných ohbí. Z hlavního fjordu odbočovalo mnoho kaňonů a musel jsem sledovat naši mapu, abych do nich nevletěl, protože na konci byly slepé a neměl bych možnost z nich uniknout.“

Když pilot vletěl do fjordu, musel vědět, jaké počasí ho čeká na konci. Nebyl tam prostor na to, aby letadlo otočil, a žádná B-17 by nevystoupala dostatečně rychle na to, aby se vyhnula nárazu do vysokých skalních stěn a ledovců za přistávací plochou. Tibbets měl jasné počasí a přistál bez potíží. Ale později tam mnoho letců havarovalo v mlze nebo bouři, které se tam vždy znenadání objevily.

BW-1 bylo nevlídné místo těsně pod polárním kruhem. Byla tam jídelna, meteorologická stanice, chaty, do kterých foukalo, a na druhém břehu fjordu stála eskymácká vesnice. Nikdo tam nechtěl trčet dlouho. Po natankování paliva Tibbets odletěl na Island a odtamtud do Prestwicku, který byl 1 300 kilometrů daleko. Tam se s nimi setkal navigátor RAF, který je přivedl do Polebrooku, kde přistáli na letišti, místo kterého bylo předtím bramborové pole. Když o několik týdnů později dorazil poslední letoun 97. skupiny, Tibbets zjistil, jaké štěstí měli. Ztratili pět letadel, ale ani jednoho muže. „Ti mladí letci a jejich stroje prokázali, že mají všechno, co je nutné k vítězství ve válce,“ napsal později Tibbets.

Generál Carl Spaatz dorazil do Anglie o měsíc dříve v B-24 Liberatoru a již měl připraven svůj štáb v Bushy Parku nedaleko Londýna a štábu generála Dwighta Eisenhowera, nového velitele amerických sil v Evropě. S příchodem 97. skupiny bylo 8. velitelství připraveno vstoupit do války.

Skládalo se ze čtyř velitelství. Kromě bombardovacího a stíhacího velitelství tam bylo velitelství blízké pozemní podpory, jež bylo vytvořeno o rok později, s dvoumotorovými bombardéry B-26 Marauder, a servisní velitelství odpovědné za zásobování a údržbu. Generál Frank Hunter vytvořil štáb stíhacího velitelství v Bushey Hallu, na venkovském sídle v Hertfordshiru na severozápadním okraji Londýna, poblíž stíhacího velitelství RAF. V srpnu byly v Británii čtyři americké stíhací skupiny, dvě z nich létaly na britských spitfirech a dvě na amerických P-38 Lightning.

Pro potřeby plánování a bojových operací bylo bombardovací velitelství 8. velitelství rozděleno do bojových křídel. Každé sestávalo ze tří bombardovacích skupin, které se na obloze setkávaly nad sousedícími základnami a odlétaly do boje společně. Každé bojové křídlo náleželo do některé z větších jednotek, původně zvaných bombardovací křídla, později letecké divize. Byly to ekvivalenty pěchotních divizí, velké jednotky, jež měly bojovat ve velkých bitvách. V roce 1942 existovala pouze dvě bombardovací křídla, 1. a 2. Každé mělo svého vlastního velitele a štábní budovu, kde se organizovaly nálety vyžadující těsnou koordinaci.

Toto organizační schéma bylo pro většinu obyvatel anglického venkova nepochopitelné. Tito lidé brzy naučili mladé americké letce ignorovat vojenskou terminologii a označovat své základny nikoli čísly letectva, nýbrž jmény vesnic, kde byla postavena nová letiště: Seething a Snetterton Heath, Wendling a Wattisham, Alconbury a Attlebridge, Thorpe Abbotts a Thurleigh.

Většina amerických pěšáků začala být přepravována do Anglie v roce 1942. Pěchota cvičila na invazi, ale letci se do války zapojili hned. Zatímco se však posádky 97. bombardovací skupiny připravovaly na svou první akci, došlo k zásadnímu obratu ve strategii Spojenců. Prvního července, v den, kdy v Británii přistála první B-17 s americkou bojovou posádkou, německá armáda dobyla ruskou námořní základnu Sevastopol a do rukou jí padl Krym. Deset dnů předtím Rommel přemohl obklíčenou britskou posádku v Tobruku v Libyi, poblíž egyptské hranice. Tato dvě vítězství dodala Němcům sebevědomí, zatímco Winston Churchill ve Washingtonu mezi čtyřma očima přiznal, že je nejzkroušenějším Angličanem v Americe od té doby, co se generál Burgoyne vzdal v Saratoze.10

Churchill byl v Bílém domě proto, aby tam prosadil klíčovou změnu ve spojenecké válečné politice. Chtěl dostat americké vojáky a bombardéry do boje co nejdříve, aby obnovil spojeneckou morálku, uvolnil tlak na Rusy a v severní Africe posílil britskou pouštní armádu, jež se nacházela pod značným náporem. V dubnu volky nevolky souhlasil s americkým plánem na spojeneckou invazi v severní Francii na jaře 1943. Nyní využil svých proslulých přesvědčovacích schopností k tomu, aby přiměl Roosevelta invazi odložit. Připomněl mu Dunkerk a hovořil o „průlivu plném těl britských vojáků“.

Zafungovalo to. V červenci Roosevelt souhlasil se spojeneckým vyloděním ve francouzské severní Africe, což byla kontroverzní a velmi kritizovaná změna. Znamenalo to odložení invaze v severní Francii, druhé fronty, kterou tak netrpělivě požadoval Stalin. George Marshall a jeho chráněnec Dwight Eisenhower, bojem neprověřený generál, jehož Roosevelt vybral jako velitele operace Torch, což byl krycí název severoafrického tažení, tomu plánu tvrdě oponovali, ale Churchill měl pravdu. Ještě nebyla vybudována adekvátní invazní flotila, německé ponorky způsobovaly atlantickým konvojům těžké ztráty a luftwaffe ovládala vzdušný prostor nad severní Evropou. Pro Roosevelta to byl také politický kalkul. Jelikož se v listopadu přibližovaly parlamentní volby, cítil tlak příznivců amerického zásahu proti Němcům. A severní Afrika byla jediným místem, kde se Amerika s dosud nerozvinutým válečným potenciálem mohla s britskou pomocí postavit obávané německé mašinerii.

Arnold zuřil. Součástí plánu bylo, že musel přesunout rodící se 8. velitelství do Středomoří, kde mělo podpořit připravované operace. A nesměl o tom říct Spaatzovi a Eakerovi.

97. a 301. bombardovací skupina, jež právě dorazily do Anglie, měly být na počátku podzimu přesunuty do severní Afriky. Další stroje tam měly být poslány přímo z výcvikových základen v USA. To znamenalo, že plán letectva, který předpokládal tisíc těžkých bombardérů nad Německem v dubnu 1943, musel počkat. A Arnold nevěděl, jak dlouho.

Nevadilo mu jen zpoždění. Arnold považoval operaci Torch za hrozbu vůči samotné existenci 8. velitelství. Před dokončením operace totiž mohlo dojít k začlenění 8. velitelství do nočního bombardování RAF.

Proto Arnold nutil Spaatze a Eakera, aby vysílali své posádky do boje, aniž by byly dostatečně vycvičeny. Ony týdny před říjnovou invazí v severní Africe byly pro americké letectvo jedinou možností, jak prověřit svou doktrínu denního strategického bombardování. Když se po náletu na Rouen dozvěděli Eaker se Spaatzem o operaci Torch, též dospěli k přesvědčení, že budoucnost amerického letectva v Evropě „závisí na výsledku“ několika desítek misí.

„Nevěděli jsme však, jak zajistit, aby to fungovalo,“ později připustil Arnold. „Všechno, co jsme věděli, bylo to, že jsme museli zajistit, aby to fungovalo.“ Eaker a Spaatz letounům, posádkám a především doktríně strategického bombardování důvěřovali. A tak na konci léta třetího roku války vylétali američtí chlapci z malých letišť v Anglii, aby otestovali myšlenku, jež vznikla v době, kdy se Billy Mitchell proháněl nad zákopy v chatrném dvouplošníku z plátna a dřeva.

8 Událost považovaná za počátek občanské války v USA.

9 Čili pirát. (pozn. překl.)

10 Událost z americké války za nezávislost, kdy v bitvách u Saratogy byly britské síly generála Burgoyna poraženy povstalci.

Kapitola 3

Nebezpečné nebe

„Ti, kteří létali na přelomu let 1942 a 1943,
bojovali ve zcela odlišné válce než ti, kteří přišli později.“

Russell Strong: First over Germany

Polebrook, 6. září 1942

Cílem byla letecká továrna v severní Francii a síly 8. velitelství měl opět vést Paul Tibbets. Do toho dne Američané neutrpěli žádné ztráty, ale nyní byla luftwaffe ve střehu. „6. září,“ napsal velitel Budd Peaslee, „Američané poprvé poznali, co je to válka.“

Göringovy stíhačky čekaly, dokud se bombardéry nezačnou vracet z náletu. Pak proletěly kolem doprovodných spitfirů a vrhly se na bombardéry jako rozzuření sršni. Dvě létající pevnosti, jedna z nich pilotována poručíkem Paulem Lipskym, Tibbetsovým kamarádem, vzplály a začaly klesat dolů a postupně se rozpadávaly. „Byl to skvělý kluk,“ napsal později Tibbets, „a jeho smrt mnou otřásla. Do té doby byla pro nás válka hrou. Vyletěli jsme, shodili bomby a vždy se bezpečně vrátili. Mysleli jsme si, že jsme supermani a že jsme díky svým schopnostem neporazitelní. Prostě jsme byli hloupě sebevědomí, dokud jsme neuviděli, jak Paulův letoun začal hořet a padat dolů.“ Všichni si představovali, jaké by to bylo, kdyby v Paulově letadle seděli oni. „Hned při následující akci jsme na onen svět málem odešli my,“ vzpomíná Tibbets. „Bylo to (…) to nejděsivější setkání se smrtí, jaké jsem za celou válku – v Německu, Africe i Tichomoří – zažil.“

Messerschmitty Bf 109 (Me 109), nejpočetnější stíhačky luftwaffe, zaútočily na Tibbetsovu formaci, hned jak dokončila bombardování. „Všechny naše stroje zběsile střílely, zatímco na nás útočily ze tří směrů a provrtávaly křídla a trupy našich B-17.“ Když už se zdálo, že to nejhorší mají za sebou, zaútočil nepřítel na Tibbetsův bombardér. Kulometná palba rozbila okno kokpitu vpravo a část přístrojové desky zmizela. „V té chvíli jsem ucítil, jak se mi několik částeček kovu zarylo do pravého boku,“ vzpomíná Tibbets.

V kokpitu nastal chaos. Snažil jsem se jednou rukou držet kurz a druhou zabránit tomu, aby Lockhart vykrvácel. Držel si pahýl ruky nad hlavou a já jsem mu pravou dlaní svíral zápěstí, zatímco levou rukou jsem se pokoušel držet kurz.“

Tibbets opět získal kontrolu nad strojem a s Longfellowem jako druhým pilotem se dostal domů. Když vylezli z prostříleného bombardéru, Longfellow se otočil k Tibbetsovi a řekl: „Paule, udělal jsi správnou věc.“

Lille

Nadšení 8. velitelství však zůstávalo neochvějné.

Ponorkové úkryty v Biskajském zálivu

Mise

V řídkém vzduchu

Letecká medicína