Vlastimil Vondruška 

Stříbrná maska 

Hříšní lidé Království českého 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Vlastimil Vondruška, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2045-7 (epub) 

ISBN 978-80-279-2046-4 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Alence 

Píše se druhá polovina 13. století. České království patří k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v Českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

I. KAPITOLA 

Panoš Ota bezcílně bloumal uličkami Starého Města pražského a přemýšlel, co by se dalo dělat, neboť byl sám a prakticky bez peněz. Za to, že byl sám, mohl jeho pán Oldřich z Chlumu, který se musel narychlo i s Divišem vrátit na Bezděz. Jeho tu nechali, protože ještě nedokončili pátrání, o které je požádal staroměstský rychtář. A že byl bez peněz, za to mohla jeho nová halena, kterou si koupil na sobotním jarmarku. Byla příšerně drahá, ale Ota cítil, že bez ní nemůže být. Říkal si: No co, tak nebudu mít peníze. Spousta lidí je nemá. Ubytování a jídlo zaplatil pán, hlady nezemřu. To byla pravda, jenže co s plným žaludkem, když se zoufale nudil? Ty dvě nebo tři holky, které měl rád a ony jeho, nemohl navštívit se třemi stříbrňáky, které se krčily ve smutně visícím váčku u pasu. Ne že by si nechaly za zábavu s ním platit, nebyly to poběhlice, ale slušné měšťanské dcery, jenže musel je přece pozvat na číši vína nebo jim koupit malý dárek. Dělával to vždycky, a i když by to tentokrát nejspíše oželely, neoželel by to on. Čest rytíře a svůdce by mu nedala.

Zabočil do úzké uličky, která vedla k nedávno zastavěné čtvrti u hradeb. Žili tam bohatí němečtí patricijové a kupci a říkalo se jí Nové Město u Svatého Havla. A ono to svým způsobem tak i bylo, protože mělo svou vlastní městskou radu a rychtáře.

Skoro vrazil do jednookého biřice, který se opíral o zeď domu, byl skloněný a masíroval si ztuhlá lýtka. Znali se, a tak se s ním zastavil na kus řeči. Jindy by ho asi jen pozdravil, biřicové nevynikali duchaplností a vtipem, jenže nebylo co dělat. Slovo dalo slovo a panoš Ota se dozvěděl, že biřice sem poslal staroměstský rychtář, aby dával pozor na pořádek.

V havelské čtvrti se totiž konaly okázalé zásnuby syna nesmírně bohatého patricije Eberharda, který město kolem kostela svatého Havla jako lokátor založil. Samozřejmě se hodovalo, pilo a tancovalo, a to znamenalo, že po setmění může rozkurážená mládež tropit výtržnosti. Biřic měl za úkol všechny takové zahnat zpátky na Havelský rynek. Tam ať si křičí, ale na Starém Městě ne!

Panoš Ota ho pochválil, že dělá dobrou věc, a pokračoval uličkou dál. Dolehl k němu tlumený hlas píšťal, bubínků a dud. Bylo krásné letní odpoledne, tedy ideální počasí, aby se slavilo venku. Jenže když došel na konec uličky a před ním se otevřel Havelský rynek, cestu mu zastoupil jiný biřic, místní. Toho neznal.

„Co tu chceš? Tohle je slavnost jen pro pozvané hosty.“ Panoš Ota vytáhl pergamen s glejtem českého krále. Jím se prokazoval při vyšetřování a vždycky mu otevřel dveře. Ani tenhle biřic se nezajímal o text, stačila mu velká královská pečeť. Nepatrně se uklonil a poodstoupil stranou.

Na rynku stálo několik stánků, v nichž se zadarmo čepovalo pivo a rozdávaly se placky plněné sýrem, masem nebo cibulí. Pár kroků od pranýře stálo sedm hudebníků a kolem nich poskakovala mládež, protože ctihodní měšťané byli od rána už zjevně uondaní. Ota si vzal malý džbánek a v ruce s ním zamířil k pranýři. Zastavil se pod košatým stromem a chvíli ruch na rynku sledoval. Nejméně tři dívky poznal, i když do téhle části Prahy zabloudil jen zřídka. Byl to svět sám pro sebe. Poznal i sklepnici, která v jednom ze stánků čepovala. Přátelsky na sebe zamávali. Pohodlně se opřel o kmen stromu, upíjel dobrý hořký ležák a se zájmem sledoval tančící páry. Nedíval se ani tak na dívky, jako spíše na jejich partnery. On sám tančil výtečně, a i když tohle nebyl dvorský tanec, spíše poskakování, bavilo ho sledovat je a v duchu kritizovat. Většina jeho přísným soudem neprošla. Hlavně proto, že se tanečníci vůbec nedrželi rytmu hudby, který udávaly bubny a vozembouch s rolničkami.

„Co tu postáváš?“ ozvalo se vedle něj. Ani si v tom zaujetí nevšiml celkem pěkné dívky asi tak v jeho věku. Měla hnědé vlasy, modré oči a plné rudé rty. Jako všichni kolem byla oblečena do svých nejlepších šatů a už rozkurážená tancem a vypitým pivem. „Civíš, jako bys viděl tanec poprvé v životě. Ty to moc neumíš, viď?“

„Trochu to umím,“ odpověděl pobaveně a rychle ji přejel pohledem. Líbila se mu. Proto pokračoval: „Možná bych se ale mohl od tebe něčemu přiučit.“

„Na to zapomeň,“ odmítla to nekompromisně. Přesto se však neměla k odchodu, protože se jí panoš Ota zjevně líbil. Byl vysoký, urostlý, vlasy nakadeřené podle německé módy a hovořil velice kultivovaně. Na sobě měl novou, ne zrovna levnou halenu a co víc, u pasu mu visel meč.

„Tak se nedej prosit,“ řekl hlasem, který měl v podobných situacích prověřený. Byla v něm drzost, výzva, prosba i něha současně. Popadl ji do náruče, snadno zvedl a udělal s ní rychlou otočku. Ve vyšší společnosti se tanečníci navzájem vůbec nesměli dotýkat, ale tady se tančilo po způsobu prostého lidu. Přitiskl si ji k sobě a začal křepčit. Ovšem do rytmu, pružně a velice ladně. Dívka vypadala na okamžik pobouřeně, ale pak se mu přizpůsobila. I ona to uměla.

Odtančili asi čtyři skladby a pak ho celá zadýchaná požádala, aby ji nechal vydechnout. Sama ho popadla za ruku a odtáhla k nejbližšímu stánku. Vzali si džbánky a na místě je žíznivě vypili. Teprve tam se jí představil, ovšem řekl jen své jméno a neurčitě dodal, že slouží jednomu rytíři.

„Já nesloužím nikomu,“ pochlubila se pyšně. „Jmenuji se Dobromila, ale klidně mi říkej Bona. To znamená latinsky dobrá, pokud bys nerozuměl.“

„Ty umíš latinsky? To tě teda obdivuju,“ polichotil jí trochu pokrytecky. Předpokládal však, že se mu vstřícnost vyplatí.

Zůstali spolu až do večera a pak si ho odvedla do své jizby. Nacházela se ve snad nejhonosnějším domě na rynku, naštěstí ale v přízemí. Podle toho ji Ota odhadoval nikoli na dceru bohatého patricije, ale spíše příbuznou, protože na služebnou měla příliš drahé šaty. Patřila zjevně k moderní mládeži, která okázale opovrhovala ideály chudoby, umrtvení a půstů, které hlásili minorité. Mladí život nepovažovali za slzavé údolí, v němž by trpně čekali na cestu ke spasení, ale za voňavou rozkvetlou louku, která lákala k rozkoším. Křesťanský svět se vším, co ho v posledních letech trápilo, nebyl místem pro bezpečný a spokojený život. Proč tedy myslet na budoucnost? Dneska tu jsme a zítra být nemusíme, to bylo jejich heslo.

I když Ota rozhodně nebyl její první, umění skutečného milování jí bylo cizí. Ota jí ho ochotně ukázal, a když pozdě v noci usínala stulená do jeho náruče, pošeptala mu pár zamilovaných hloupostí, které už moc nevnímal.

Když se ráno vzbudil, byl na lůžku sám, protože se právě vracela z mázhauzu. Nesla misku s kaší, a když viděla, že je vzhůru, rychle si přiložila prst k ústům na znamení, aby byl zticha. Pečlivě zavřela dveře, misku postavila na stůl a sedla si na kraj lůžka. Sklonila se a s požitkem ho políbila. Vzápětí starostlivě dodala: „Nikdo tě tu nesmí vidět. Strýček je trochu staromódní, ale když ho požádám, možná by tě přijal do svých služeb. To by bylo fajn, nemyslíš?“

„Sloužím jednomu rytíři.“

„Kolik může rytíř platit? Pokud jsem si stihla všimnout, měšec máš skoro prázdný. Meč máš, budeš se nám hodit.“

„Cosi vyšetřuju a nemohu utéct od rozdělané práce,“ opáčil bezmyšlenkovitě, protože už myslel víc na tu kaši na stole. V žaludku mu kručelo hladem, včera večer se ani nestihl najíst. Vzápětí by si pro tuhle prostořekost dal nejraději pohlavek.

Dobromila se totiž celá rozzářila. „Ty vyšetřuješ a chytáš zločince?“

„Tak trochu. Jsem v tom začátečník,“ snažil se zmírnit to, co na sebe právě prozradil, ale nepomohlo to.

„Tak to s námi pojedeš do Jihlavy. Stala se tam taková ohavná věc a strýčka to velice zasáhlo. Kdosi znesvětil hrob jeho první ženy, kterou moc miloval. Já ji nepoznala, ale byla prý krásná a chytrá. Do rakve jí strýček dal stříbrnou masku, protože… Ale to je jedno. Prostě tu masku musíme najít. Pomůžeš nám!“

Povzdechl si, protože bylo na čase tu hru skončit. Ostatně, opravdu měl práci a rád by pátrání skončil dřív, než se jeho pán vrátí. Ta holka byla sice pěkná, ale teď se chovala tak pánovitě, že ho začala nudit.

„Milá Bono, mým pánem je správce severních Čech Oldřich z Chlumu. Já nemohu o svých krocích rozhodovat tak, jak bys chtěla. Můj pán i já podléháme přímo našemu králi. Jasné?“

„Oldřich z Chlumu? Před časem tu vyšetřoval něco kolem jakéhosi falešného testamentu. Strýček říkal, že je to vynikající vyšetřovatel. No to je nápad! Pojede s námi taky.“

„Když myslíš, že tě poslechne…“

„Mě určitě ne, ale krále snad ano? Na strýčka Eberlina náš panovník dá. A budeme spolu. Ale drž se stranou, jak jsem řekla, strýček je staromódní.“

Panoš Ota s ní dál nediskutoval. Natáhl si nohavice, snědl kaši a na rozloučenou ji objal. Dobromila opatrně vyhlédla pootevřenými dveřmi do mázhauzu, a protože byl prázdný, rukou mu dala znamení a Ota rychle vyběhl na rynek.

I když byl jindy nesmírně vnímavý a bystrý, tentokrát ho omlouval fakt, že už myslel na svůj úkol. Jinak by mu určitě došlo, že Eberlin je důvěrná zdrobnělina pro mincmistra Eberharda, jednoho z nejbohatších a nejmocnějších českých patricijů.

Hned následující den se ukázalo, že král Přemysl na mincmistra Eberharda skutečně dá. Oldřich z Chlumu měl jako vyšetřovatel vynikající pověst a král mu svěřoval ty nejzapeklitější případy. Dovoloval však, aby jeho služeb využívali i nejvlivnější mužové jeho království, zvláště ti, které považoval za přátele nebo je potřeboval. Někdy Oldřich z Chlumu sarkasticky říkával, že ho i s jeho pomocníky půjčuje jiným.

Do zájezdního hostince U Zlatého kola, kde se Oldřich z Chlumu vždycky se svými pomocníky ubytovával, přišel za Otou staroměstský rychtář Bonifác. Už to samo bylo neobvyklé. Obvyklý nebyl ani jeho rozmrzelý výraz, protože jinak to byl muž veselý a dobromyslný. Teď se tvářil ustaraně a vážně.

„Jak jsi daleko s pátráním?“ začal bez úvodu.

„Peníze z městské pokladny nezcizil žádný pobuda. Bylo to šikovně nahrané. Podle mě to má na svědomí městský notarius Wohlmut. Zbývá ho jen usvědčit a odsoudit.“

„Tak to už bude na mně. Ty musíš odjet. Ale řekneš mi, co jsi zjistil? A jak na toho zloděje?“

„Mám se vrátit na Bezděz?“ zeptal se trochu rozladěně panoš Ota. Těšil se, že tenhle případ dotáhne do konce sám, aby jeho přítel Diviš viděl, že si umí poradit i bez něj. Navzájem se totiž s oblibou hecovali svými úspěchy.

„Ne, ráno odjíždíš do Jihlavy!“

„Kam?“ vyhrkl nechápavě, ale vzápětí se mu vybavila Bona. Okamžitě mu samozřejmě všechno došlo. Podvědomě zabručel: „Zatracená holka!“

Rychtář Bonifác se usmál, protože panoše Otu dobře znal a musel občas přimhouřit oči nad jeho milostnými dobrodružstvími. Naštěstí si na něj nikdy žádná žena u jeho úřadu nestěžovala. Řešit musel jen obvyklé pomluvy žlučovitých bab, které však žádnou právní platnost neměly a většina měšťanů je nebrala vážně. Ne že by jim nevěřili, ale týkaly se často i jich. Kdyby se měl zabývat všemi nocemi, které strávili na lůžku lidé, kteří podle církve hřešili, zbláznil by se. Ota byl navíc rytíř a v tomto ohledu pod jeho pravomoc stejně nespadal.

„Jo, zatracená holka,“ potvrdil Bonifác dobromyslně.

„Neboj se, nejsi v tom sám. Až se do města vrátí urozený pan Oldřich z Chlumu, pojede do Jihlavy taky.“

„Ten mi dá,“ truchlivě si vzdychl panoš Ota. „Sedneme si dole v šenku? Zaplať džbánek vína a já ti všechno o té krádeži povím.“

„Nebudu tu zbůhdarma utrácet. Zvu tě na rychtu na oběd. Pivo mám ve sklepě taky. Teď stejně nemáš čas, pokud to nevíš. Pan královský podkomoří, který mne navštívil s příkazem ohledně tebe, řekl ještě, že se máš neprodleně dostavit k mincmistru Eberhardovi. Budeš teď pátrat v jeho službách. Nebo ve službách jeho neteře?“

„Kdo ti o ní pověděl?“

„Nejsem rychtářem první rok. Na té slavnosti jsem měl samozřejmě svého člověka. Je užitečné vědět, co se v Havelském městě děje. Takže vím, kde jsi přenocoval,“ dobromyslně vykládal Bonifác. „Ale neboj se, panu Oldřichovi ani slovo. Tedy za předpokladu, že mi poradíš, jak tu krádež sprovodit ze světa. Notárius Wohlmut je zatraceně vychytralý člověk.“

Už dlouho nebyl panoš Ota tak naštvaný jako teď, když kráčel Caletnou ulicí a pak zabočil na Havelský rynek. Připadal si jako čamrda, kterou děti pohánějí pro svou zábavu a ona se točí tak, jak si umanou. Snad popáté tiše zaklel:

„Zatracená Dobromila!“

Pak si ale sebekriticky řekl, že si to vlastně zavinil sám. Porušil zásadu, že noci tráví na lůžku jen s ženami, které zná nebo má možnost poznat tak, aby věděl, co od něj očekávají a nezpůsobí mu problémy. Pomilovali se a v dobrém se rozešli. Ženit se nechtěl a ani nemohl, neboť to vylučovala jeho služba u královského prokurátora. Svým milenkám nikdy nic nesliboval, protože jim nechtěl lhát. Proto byly nejbezpečnější šenkýřky a sklepnice a pak různé služebné a venkovské děvečky. Ani ty se nesměly vdávat. Církev pranýřovala smilstvo, ale současně zakazovala chudým, aby přijali svátost manželství. Tak co měli dělat než tajně hřešit? Mnohem opatrnější musel být v případě svobodných urozených a měšťanských dcer, neboť většina myslela jen na vdavky. Těm církev s ohledem na věno překážky nekladla, samozřejmě za předpokladu rodičovského požehnání. Ale i mezi nimi se našla spousta podle Oty rozumných, které s ohledem na jeho pověst nechtěly nic jiného než se pobavit. Obával se, že Dobromila do téhle kategorie nepatří. Proč by jinak chtěla, aby ji doprovodil do Jihlavy? Jejímu zájmu o vyšetřování ve jménu nějaké ukradené masky nevěřil ani na okamžik.

Na Havelském trhu se na cestu ptát nemusel a zamířil k honosnému domu, kde strávil noc. V mázhauzu ho zastavil strážný. Byl to ten samý, který ho nechtěl předevčírem pustit na rynek. Ota se na něj v duchu zlobil. Kdyby konal svou službu pořádně a Otův pergamen si přečetl, nepustil by ho na oslavu a tyhle komplikace nemusely vůbec nastat. Eberhard byl důstojně vypadající muž. Byl střední postavy a rozhodně starší než Oldřich z Chlumu. Bradu mu zdobily vousy, měl chytré oči a klidné sebevědomé vystupování. Na sobě měl suknici tradičního střihu z narudlého sukna, na okraji stříbrně krumplovanou. Otu přijal ve své pracovně. Nenechal ho čekat a ze své jizby vykázal jakéhosi kupce, s nímž právě jednal. Nařídil mu, aby zatím počkal dole v mázhauzu, pak že jednání dokončí.

„Nevím ještě přesně, co se stalo, ale ať už šlo o cokoli, zhanobení hrobu mé drahé ženy je zločin, který musí být co nejpřísněji potrestán,“ začal bez jakéhokoli úvodu. Teprve pak ukázal rukou na volné křeslo, které stálo u jeho stolu a sloužilo návštěvám. Před chvílí v něm seděl onen kupec.

„Byla šťastná náhoda, že tě neteř na zásnubách mého syna potkala. Naštěstí o tom, že jste se nepohodli, řekla mému správci a ten mě na tebe upozornil. Přiznám se, že mě jméno pana královského prokurátora vůbec nenapadlo. Ano, on je ten pravý, aby celou věc rychle vyšetřil. Proto ti odpustím, že ses k ní choval nevhodně. Ať už se to neopakuje!“

„Jistě,“ opáčil panoš Ota. Bylo mu jasné, že jde o nějakou Dobromilinu hru a věřil, že mu to později vysvětlí. Proto mlčel a čekal.

„K té krádeži došlo před několika týdny. Nechápu, proč mě urburéř nebo purkmistr neinformovali hned. Proto pátrání bude s odstupem času hodně těžké. Zítra ráno odjíždíme. Čekám tě tady po ranní bohoslužbě. Vezmi si věci, koně ti zapůjčím. Tady máš jako závdavek patnáct denárů.“

„Co vlastně od mé přítomnosti očekáváš, pane Eberharde?“

„Příjezd tvého pána,“ opáčil patricij suše. „Promeškalo se už hodně času. Abychom neztráceli další, zatím obhlédneš místo činu a můžeš vyslechnout služebnictvo a také pracovníky v mé mincovně. Ten zločin se nejspíše dotýká i jí. Z rakve mé nebohé ženy se totiž ztratila stříbrná maska. Je to mužská maska a není z našich časů. Při otevírání důlního díla jsme našli pohanský hrob a ona tam ležela. Přinesla mi při dolování stříbra štěstí a mé ženě, dokud žila, rovněž. Přála si, aby byla pohřbená s ní, a já jí vyhověl.“ Když tohle říkal, Otovi se zdálo, jako by se mu trochu zadrhl dojetím hlas. Pochopil to a ani se neurazil pro povýšený způsob, jímž s ním Eberhard jednal. Lidé, kteří zbohatli příliš rychle, to někdy dávali okatě a zbytečně najevo. Vyslechl si ještě naučení, aby se choval řádně a myslel na to, proč ho doprovází. Ještě než ho mincmistr propustil, úplně jiným hlasem dodal: „Spoléhám na tvého pána. I na tebe! A teď jdi!“

Když seběhl po schodech do mázhauzu, čekala tam Dobromila. Protože byla zadní vrata do dvora otevřená a dva služebníci tam nakládali do povozu truhlice určené pro zítřejší cestu, popadla ho za ruku a zatáhla ho do své komnaty. Objala ho a políbila, ale hned se z objetí vymanila a přísně ho pokárala za hříšné chování, i když nic nedělal. Pak se pousmála a řekla: „Teď ne! To má čas.“ Bylo zřejmé, že je to rozmarná dívka mnoha tváří.

„Prý jsem se k tobě choval nevhodně, Bono. Vysvětlíš mi to?“

„Strýc je přísný a dohlíží na mravopočestnost ve své domácnosti. Musíme před ním hrát divadlo, že se nesnášíme a hádáme se. To aby nás nezačal podezřívat, protože budeme často spolu.“

„Jak daleko v tom nesnášení mohu zajít? Asi bych si měl udržovat uctivý odstup. A spíše se ti vyhýbat než tě vyhledávat, nejspíše i v noci, tak jsi to myslela?“

„Opovaž se,“ zasmála se pobaveně. „Jsi uličník a víš dobře, jak jsem to myslela. Stačí, když se před ním občas chytneme. Jinak doufám, že se mi budeš náležitě věnovat. Pokud to dopadne dobře, budeme v Jihlavě spát ve strýcově domě. Nemyslím si, že bude mít čas na nás neustále dohlížet. Má spoustu obchodních jednání a mnohdy zůstává na noc u svých milovaných stříbrných dolů. V perkhausu má dokonce svou jizbu. A teď už běž!“

II. KAPITOLA 

„Když už jsem se konečně vrátil domů na Bezděz, naivně jsem si myslel, že budeme chvíli spolu,“ povzdechl si Oldřich z Chlumu, když dočetl list, který mu doručil spěšný králův posel. Položil ho na stůl a vypadal hodně rozmrzele. Se svou ženou Ludmilou z Vartemberka seděl u okna a zrovna si plánovali, co podniknou.

Ludmila by ráda navštívila bratra Marka a on jí to před chvílí slíbil. Stejně se za ním chtěl vypravit. Hrozilo totiž, že by mohla znovu propuknout válka s Hynkem Berkou z Dubé. Několik zemanů, kteří stáli na straně Ronovců, opovědělo totiž Vartemberkům nepřátelství. Ale sami by si to určitě nedovolili, za tím musel stát Hynek Berka nebo některý z jeho příbuzných. Oldřich potřeboval rychle zjistit, o co jde a zasáhnout. Rodové třenice a drancování dvorců a vesnic bylo to poslední, co by ve svém kraji chtěl.

„Král tě chce zase někam poslat?“ zeptala se klidně. Byla už zvyklá. To ovšem neznamenalo, že by byla spokojená. I ona se těšila, že budou chvíli spolu. Měla vlivného manžela a byla na něj hrdá. Ovšem daní za to bylo, že stála na druhém, ale spíše až třetím místě, pokud plánoval svůj čas.

„Mám okamžitě odjet do Jihlavy,“ řekl mrzutě. „Ta věc se týká mincmistra Eberharda, takže odmítnout nemohu. Pokud tomu listu rozumím, Ota se zapletl do vyšetřování, které jsem mu neuložil. Zatracený kluk.“

„Není kluk, ale rytíř,“ opravila ho s náznakem úsměvu.

„Nemá ten Eberhard náhodou hezkou svobodnou dceru?“

„Ne, jen tři syny, pokud vím. Výjimečně podezíráš Otu neprávem,“ pousmál se. Rozmrzelost však rychle nahradila zvědavost, protože mu bylo jasné, že nejde o žádnou drobnost. Pro nic za nic by ho panovník do Jihlavy nehnal. Král věděl, co v severních Čechách hrozí, přesto dal přednost mincmistrovu problému. Jenže jakému? Určitě šlo o stříbro, protože Jihlava byla klenotem Českého království.

„Našeho Otu je třeba podezírat neustále. On už jiný nebude a ty ještě jeho hříchy hájíš,“ pokračovala dobromyslně. Kdysi ho přísně kárala, nezapřela svou klášterní výchovu, ale časem si zvykla. Navíc musela uznat, že k ní se Ota vždycky choval dvorně jako skutečný rytíř a několikrát ji vysvobodil z ošemetné situace, když chtěla manželovi v pátrání pomoci a přecenila své síly. Vždycky bral na ženy ohled, což se o většině rytířů říci nedalo. Samozřejmě s výjimkou Oldřicha z Chlumu.

„Nehájím jeho hříchy, ale jeho schopnosti. Bez něj si už ani neumím pátrání představit. Bůh to totiž zařídil tak, že k pravdě se lze kupodivu dobrat i prostřednictvím žen. Je to možná zvláštní, ale je to tak,“ vykládal s hranou vážností, protože věděl, že se Ludmila ozve. Rád ji někdy provokoval.

Aby svou myšlenku rozvinul, přidal známé teologické naučení: „Ženy jsou hříšné, neboť všechny si nesou stigma prvotního hříchu spáchaného pramáti Evou. A právě prostřednictvím tohoto hříchu jednají s námi, s muži. Při jejich výslechu je tedy lepší, pokud je svěřím do péče Otovi, než abych tomu pokušení musel čelit sám. Což by někdy ve jménu vyšetřování dobře nešlo! Jeho hříchy toleruji vlastně jen pro tvé dobro!“

„Chceš se hádat?“ vyjela ostře. Když však postřehla jeho veselé oči, došlo jí, že ji jako vždy jen provokuje. Někdy jí to připadalo zbytečné a hloupé, jindy ji to však pobavilo. Teď si nebyla jistá, jak to cítí, ale rozhodla se, že si čas do jeho odjezdu nebude kazit. Proto změnila tón a se stejně hranou vážností opáčila: „Opovaž se přebírat povinnosti panoše Oty, protože si nejsem jistá, zda bys dokázal odolat stigmatu nás, slabých a hříšných žen. Nech krásné ženy Otovi a věnuj se důstojnějším věcem, jako jsou výslechy hloupých, hrubých a nevzdělaných rytířů. Jo, a taky nemytých a zavšivených lapků, lupičů a lotrů vůbec.“

„No, no, má drahá! Tvůj bratr Marek je taky rytíř. A ostatně, já rovněž.“

„Existují jistě výjimky. Jak mezi rytíři, tak i ženami. Nebo si snad myslíš, že i já se chovám tak, jako bych nesla stigma pramáti Evy?“

„Chytrá odpověď,“ pousmál se. „Takže mám podle tebe občasné prohřešky našeho panoše Oty tolerovat?“

„Nechtěj rozhřešení, nejsem kněz,“ zavrtěla hlavou.

„Jednej podle svého uvážení. A svědomí. Odjedeš hned, nebo až zítra?“

„Měl bych asi hned, ale myslím, že bude rozumnější si dneska v noci ověřit, jak je to v tvém případě s prvotním hříchem pramáti Evy.“

Trochu se začervenala, ale raději to přešla. Pravda totiž byla, že se na noc s ním těšila, i když považovala za nevhodné o tom tak radostně a sáhodlouze mluvit. Proto raději obrátila list a zeptala se: „Takže pojedeš do Jihlavy. Tušíš, o co jde?“

„Král Přemysl chce, abych se po cestě zastavil nejdříve u něj v Praze. Z toho soudím, že ta věc nebude tak jednoduchá, jak by se mohlo zdát. Zmiňuje se sice o nějaké stříbrné masce, ale to by mi mohl objasnit i mincmistr Eberhard. Jde mu spíše ještě o něco, co je důvěrné a možná to s tou maskou ani nesouvisí.“

„Slyšel jsi už někdy o stříbrné masce?“

„Ani v nejmenším.“

„Já ano. I když ne tady v Čechách. Když jsem žila ještě v Burgundsku, vyprávěla nám abatyše o jeruzalémském králi Balduinovi. Byl čtvrtý toho jména na trůnu a byl malomocný. Když mu lepra rozežrala maso na tváři, nosil stříbrnou masku, aby nevypadal tak ohavně. Třeba je tohle něco podobného.“

„Znáš mou zásadu, má drahá. Quod erat demonstrandum. Tedy brát v úvahu jen to, co je zjevné a bylo nezvratně dokázáno.“

„Neštvi mě,“ opáčila a tentokrát opravdu popuzeně. „Se svými pomocníky probíráš donekonečna hypotézy, abys, jak sám říkáš, našel tu správnou cestu. A když ti nějakou hypotézu předložím já, odmítneš ji, aniž bys o ní alespoň chvíli uvažoval. Nemám tě ráda!“

„Promiň,“ omlouval se pokorně. Věděl samozřejmě, že její hypotéza je velice nepravděpodobná, protože nemocní malomocenstvím dožívali ve špitálech před hradbami a bránou by je do města žádná stráž nepustila, i kdyby měli masku zlatou. Ale jeho žena měla pravdu, chtěla mu pomoci a on se choval příliš povýšeně. „Promiň,“ opakoval ještě jednou zkroušeně.

Ludmila ještě chvíli trucovala, ale pak mu dovolila, aby ji objal a na usmířenou políbil.

Po cestě z Havelského města se panoš Ota zastavil na Velkém rynku u chlebných lavic a koupil si slaný preclík.

Měl na něj chuť už několik dní, ale nedostávalo se mu peněz. Teď, když nějaké od mincmistra Eberharda dostal, si mohl zase dopřávat. Čas strádání skončil.

S chutí se do něj zakousl a pokračoval k vratům rychtářova dvorce. U nich postával jednooký biřic a na Otu se už z dálky zubil. „Rychtářka tě očekává,“ hlásil, když k němu dorazil. „Voní to až na dvůr. Máš u ní přáno.“

Panoš Ota chtěl něco lehkého odpovědět, ale pak jen pokrčil rameny a pokračoval dál. Znal biřice, ještě by byly kolem toho řeči. S nedovtipnými lidmi se nevyplatilo žertovat.

Bonifác ho čekal ve velké jizbě, a protože měl hlad, jakmile se Ota objevil ve dveřích, křikl na manželku, aby nosila na stůl. Rychtářka se jmenovala Gertruda, ale říkalo se jí Trudy. Byla jeho druhou ženou a o mnoho let mladší. Měla úzkou protáhlou tvář, trochu špičatý nos a na rtech vždycky úsměv. Ten neztrácela, ani když byl její náladový manžel vzteklý. Dnes však vládla na rychtě pohoda.

Na stůl položila mísu s horkou masovou polévkou a ošatku s vonícím čerstvým chlebem. Rychtář se zapřel a mísu posunul před Otu, aby si jako host vzal první. U jeho stolu se jedlo podle zvyků předků z jedné mísy postupně podle významu těch, kteří se u stolu sešli. Takže prvním býval obvykle Bonifác.

Panoš Ota přikývl na znamení díku, ale snědl jen pár lžic, díky preclíku neměl takový hlad. Navíc předpokládal, že bude ještě jeden chod, protože až na dvůr vonělo kořeněné pečené maso. Chápal rychtáře, chtěl se ukázat. Navíc musel svého hosta co nejlépe naladit, aby mu pomohl usvědčit notáře Wohlmuta.

Když mísu odsunul před Bonifáce, vrhl se na polévku a hltavě si ji házel do pusy, srkal a mlaskal. Trudy povytáhla obočí a trochu nešťastně se podívala po Otovi. Ale ten nepatrně zavrtěl hlavou na znamení, že jeho to neuráží a ani v nejmenším mu to nevadí.

Teprve po hodné chvíli se k míse dostala rychtářka a způsobně ji dojedla. Bonifác se zatím pohodlně opřel v křesle a rozepnul si opasek. Přitom dvakrát spokojeně říhl, ale zdvořile s rozhovorem počkal, dokud jeho žena nedojí. Hovořit při jídle byla neúcta k božímu daru.

„Maso zatím nenos. Dáme si ho k pivu,“ řekl, když vstala a mísu odnášela. „Musím si s naším hostem nejdříve promluvit.“

„Maso vystydne a zlojovatí. Mluvit můžete až pak, při pivu,“ odmítla to. Bylo zřejmé, že v domácnosti má hlavní slovo ona. Obratem byla zpátky a donesla prkénko s nakrájenou plecí posypanou rozmarýnem, misku se šťávou a ošatku s novým chlebem. Usmála se na Otu a dodala:

„Tys tolik nehltal, tobě snad v žaludku ještě místo zbylo.“

„Mně taky!“ opravil ji rychtář. Tentokrát jedli společně. Maso si brali rukama a chléb namáčeli do misky se šťávou, takže jídlo mizelo celkem rychle. Teď jedla rychle i Trudy, protože jí bylo jasné, že by na ni jinak mnoho nezbylo. Když dojedli, mastné ruce si opláchli v míse s vodou a otřeli do lněných ubrousků. Rychtářka smetla drobky ze stolu a donesla tři džbánky s pivem. Nenuceně se posadila ke stolu, i když mělo jít o úřední jednání, ale panoš Ota věděl, jak to na rychtě chodí. Rychtářova žena měla navíc dobré nápady a u kašny se od ženských často doslechla zajímavé zprávy.

Ota se ujal slova a vysvětloval, jak ke krádeži peněz došlo. „Tu rozedranou a špinavou čapku tam samozřejmě Wohlmut pohodil, aby zmátl pátrání. I když to mohlo oklamat jen ty, kteří neumějí přemýšlet. Položme si otázku, jak by mohl cizí pobuda vědět, že právě ten den bylo do městské pokladnice uloženo tolik peněz, a že mají být navíc následující den odvezeny na hrad? Krást tedy musel někdo z radnice. Jenže jak jsi mi řekl, městská rada o těch penězích nejednala, takže asi ani většina konšelů netušila, kolik v truhlici je. Ovšem notář Wohlmut ty peníze přijímal, protože šlo o smlouvu. Ten to věděl zatraceně dobře.“

„To ovšem neznamená, že to nutně musel udělat on. Věděl o nich purkmistr, písař a pár konšelů snad taky. A pak samozřejmě i já.“

„To ale na věci nic nemění. Vyslechl jsem služebné, a pokud to šlo, tak i manželky a dcery všech, kteří připadali v úvahu.“

„Mě ne,“ upozornila skoro dotčeně rychtářka.

„To bych urazil tvého muže. Toho přece podezřívat nemohu. Znám ho a vím, jak čestný muž to je. Tedy, v mezích možností.“

„No proto,“ přitakal dobromyslně Bonifác. „Nejsem světec, ale ani lapka. Tak dál!“

„Pro jistotu jsem se poptal i po těch chlapech, kteří peníze z Plzně přivezli. Přenocovali ve městě a teoreticky je mohli ukrást i oni. Jenže ráno, když odjížděli, je u brány strážní prohlédli. To už se o krádeži vědělo. Ale nic nenašli.“

„To byla první věc, kterou jsem zařídil. Celý den se brány hlídaly. Ven nevyklouzla ani myš. Prohledali jsme šenky, herberky, prostě místa, kam se mohl ten pobuda ukrýt.“

„Pokud by existoval,“ doplnil s lehkým despektem panoš Ota. „Tehdy se nejvyšší podkomoří obrátil na mého pána a dali jsme se do vyšetřování. Byla to dlouhá a namáhavá práce. Jenže pan Oldřich z Chlumu musel záhy zpátky na Bezděz a všechno zůstalo na mně. Nicméně to on stanovil hypotézu hledat mezi měšťany. Zjistil jsem, že hned několik by připadalo v úvahu, neboť byli tu noc mimo svůj dům. Díky stykům, které mám, jsem si ověřil, že až na jednoho byli všichni s nějakou ženskou. Samozřejmě ne s tou svou. Podrobnosti vám neřeknu, nejsou pro náš případ podstatné. Jediný, u něhož jsem nezjistil, kde se pohyboval, byl notář Wohlmut. Tak jsem se zaměřil na něj. A představte si, že jeho soused, krejčí Holan, v noci pořádně nespal, bolel ho zub. Seděl zrovna u okna a dával si studené obklady na tvář. Kolem půlnoci zahlédl notáře, jak vláčí domů těžký kožený vak. Vzápětí vyběhl zpátky na ulici a někam zmizel. O chvíli později se vracel s druhým a nakonec i s třetím. A kolik bylo vaků s penězi v truhlici? Tři!“

„Zatraceně, proč to neřekl mně?“

„Nikdo se nesvěřuje úřadům z dobré vůle. Zvláště pokud jde o tak nebezpečného muže, jako je pan notář. Krejčí i teď odmítá svědčit, pokud by došlo na soud. Bojí se. Já z něj pravdu dostal dobrým slovem.“

„Dobrým slovem?“ usmála se rychtářka. „Říká se, že se zapletl s jednou počestnou měšťankou. Při tvých stycích jsi to jistě zjistil taky.“

„Spolu s ním jsme se dohodli, že to jsou nepodložené pomluvy,“ uculoval se panoš Ota.

„Já už mu rozvážu jazyk! Žádné nepodložené pomluvy,“ rozzlobil se rychtář. „Až si ho podá náš kat, tak…!“

„Na to nemáš právo,“ upozornil ho ostře panoš Ota.

„Nic neprovedl, jde jen o svědectví. A to ještě nevíš, zda opravdu existuje. Co když si vymýšlím, abych do toho namočil notáře?“

„Zatraceně, co to plácáš?“

„To jen abys nehrozil torturou, když je to zbytečné. Znáš názor mého pána. Na mučidlech se přizná i světec, tak k čemu to je? Skutečnou pravdu obvykle stejně nezjistíš, jen to, co ti ten nebožák v ukrutných bolestech poví, aby už měl od toho pokoj. Takhle vynucené svědectví by Wohlmut snadno popřel. A rychle zamete stopy, takže mu stejně nic nedokážeš.“

„Proč ty vaky nosil po jednom? Vždyť tím ztrácel čas?“ zasáhla Trudy, hlavně proto, aby vysvobodila manžela z nepříjemného směru hovoru.

„Jistě!“ vyhrkl ihned Bonifác. „Proč si nevzal kárku?“

„V noci by ho mohl někdo zahlédnout. Kárka navíc může vrzat. Takhle nesl vak v ruce, a když se blížil ponocný, ukryl se v podloubí. Byl tak v podstatě neviditelný.“

„No dobře, ale jak na něj?“ zabručel rychtář, dopil pivo a svůj džbánek podal ženě.

„Vymyslel jsem past,“ přiznal se panoš Ota. Trudy zůstala sedět. Přece nepoběží pro pivo, když jde o tak zajímavý hovor.

„Máš ve vězení nějakého lotra, který provedl něco, co by se dalo ve jménu vyšší spravedlnosti prominout? Tedy ne vraha nebo násilníka.“

„Uvěznil jsem jednoho kejklíře. Chodí po provaze a tak. Ten svého umění využil a dvakrát v noci vlezl otevřeným oknem v prvním patře do domu a ukradl nějaké jídlo a pár kusů oblečení. To chtěl prodat, a tak jsme ho chytli.“

„Ten opravdu viset nemusí. Nabídni mu za jeho pomoc svobodu. Musí však na svatý kříž odpřisáhnout, že až splní svůj úkol, bude mlčet a hned opustí Prahu. Za svou svobodu se musí při jednání soudu přihlásit k té čapce, která se našla u otevřené truhlice. O tom, že neříká pravdu, musí ovšem někdo nezúčastněný vědět. Třeba purkmistr. Nicméně pod ztrátou hrdla to nesmí nikomu prozradit! Potřebujeme totiž důvěryhodného svědka, že kejklířovo přiznání není pravda, jen lest.“

„Myslíš, že purkmistr důvěryhodný je? Když se napije, plácá páté přes deváté. Co do té věci raději zasvětit děkana Augustina?“ navrhla Trudy.

„Taky myslím,“ souhlasil její muž. Byl zvědavý a netrpělivě Otu popoháněl: „Tak dál!“

„Notář Wohlmut bude samozřejmě vědět, že ten kejklíř nemá s nalezenou čapkou nic společného a vyleká se. Hned jak tohle během jednání soudu zazní, udeříš na kejklíře, kam peníze ukryl. Tu odpověď se musí dobře naučit. Kejklíři jsou zvyklí hrát divadlo, to určitě zvládne. Musí neochotně říci, že do jednoho domu, neví, čí je. Měl naspěch, protože ho honili jiní pobudové. Je to sice nesmysl, ale nikdo to v tu chvíli zkoumat nebude. Všichni začnou samozřejmě křičet, ať jim ten dům ukáže. Musíš trvat na tom, že je to třeba provést hned, neodkladně. Navrhneš, aby všichni šli s tebou, že ten dům společně hned prohledáte. Kejklíř vás odvede k Wohlmutovu domu, a i když bude asi notář pouštět hromy a blesky, bude si ten vězeň stát za svým. Tak získáš právo vstoupit do notářova domu úředně a bez nebezpečí, že by tě mohl nařknout z bezpráví. Najdete peníze a moc bych se divil, kdyby alespoň část z nich nebyla ještě v původních kožených vacích. Ty se zaměnit nedají, je na nich znak města Plzně.“

„Dobře, tak najdeme peníze, ale Wohlmut se bude bránit, že mu je tam podstrčil ten kejklíř.“

„Vrátíte se na radnici. Tam nejprve přednese svědectví děkan Augustin, že šlo o past. Pak všem vysvětlíš, že tři vaky najednou nemohl kejklíř unést, utíkat s nimi, a ještě je nepozorovaně ukrýt. Prohlásíš, že máš navíc svědka, který Wohlmuta v noci viděl, když stěhoval peníze domů. Pokud se ani pak notář nepřizná, předvoláš krejčího. Řekneš mu, že spadla klec a Wohlmut bude za svůj zločin viset, takže už se ho bát nemusí. Ale i kdyby dál mlčel, vysvětlíš mu, že chránit zloděje je hrdelní zločin a mohl by skončit na popravišti.“

„Nu, tohle sice taky není úplně přesně v duchu zemského práva, ale budiž. Jenže co když tam ty peníze nenajdeme? Umíš si představit, jaký pan notář ztropí povyk? A všechno padne na mou hlavu!“

„Proč by? Mohla za to křivá výpověď toho kejklíře, ne? Pak se samozřejmě o nějaké pasti mluvit nebude, to dá rozum. Tys v dobré vůli udělal pro nalezení peněz, co šlo. To jistě Wohlmut pochopí, budeš vykládat pokrytecky. Neříkej, že tohle bys nesvedl! Ovšem město bude muset ztrátu peněz oželet. Tak, Trudy, a teď můžeš dojít pro pivo. Já už mám džbánek taky prázdný. Ale upřímně, myslím si, Bonifáci, že to dopadne přesně tak, jak jsem teď popsal. Ty vaky hledejte ve sklepě za sudem se zelím.“

„Zatraceně, jak to víš?“

Panoš Ota se nevinně pousmál a skromně dodal: „V noci jsem se do jeho domu vloupal a našel jsem je tam.“

III. KAPITOLA 

Eberhard se svým doprovodem nespěchal, protože plně naložené vozy v mírně zvlněné krajině kolem Jílového jet rychleji nemohly. Panoš Ota klusal na koni, stejně jako pár ozbrojenců v barvách zemského mincmistra, ale Dobromila, sekretář Vašut, dvě služebné a několik nádeníků, které Eberhard v Praze pro doly najal, cestovali ve vozech spolu s truhlicemi a vaky. Na korbě vozu odpočíval i sám Eberhard. Byl výtečný jezdec, jenže během zásnub svého syna si nepatrně pochroumal kotník a ranhojič mu nařídil klid. Sázavu přebrodili v Týnci pod starobylým hradem, kudy vedla jedna z nejčastěji užívaných cest na Moravu. Před soumrakem dorazili do Benešova. Víc se s těžkými povozy ujet nedalo. Kdyby jel Ota sám, byl by v Jihlavě na koni za necelé dva dny. Takhle jim to bude trvat nejméně tři.

Přenocovali v minoritském klášteře nedaleko panského dvorce Benešoviců. Před večeří se Dobromila před zraky svého strýce s Otou pohádala kvůli tomu, že jí nepomohl při vystupování z vozu.

„Nejsem tvůj služebník,“ odsekl ostře. Tahle role se mu docela líbila, protože mohl té holce beztrestně od plic říci, co si o ní doopravdy myslí. To ona ho zatáhla do téhle hloupé záležitosti. Navzdory tomu, že jí spílal, byla spokojená. Ovšem na sobě to rozhodně znát nedala.

Uraženě mu vyčítala: „Já myslela, že jsi rytíř. Kde tě to vychovávali? Na královském dvoře určitě ne.“

„A kde vychovávali tebe, že tu ječíš jako hauzírnice na jarmarku? Když si tě všímám, žaluješ strýci. Když ne, rozčiluješ se. Tak co bys vlastně chtěla?“

„Tak dost!“ zasáhl do jejich hádky Eberhard. „Oto, má neteř má pravdu. Zdvořilost není obtěžování. Chovej se jako rytíř, a všechno bude v pořádku.“

Panoš Ota pokrčil lhostejně rameny, a když odcházel, všiml si spokojeného Dobromilina pohledu. Dokonce na něj stihla nenápadně mrknout. Ji ta hádka mimořádně bavila.

„Nic si z toho nedělej,“ utěšoval ho její bratranec Martin. Bylo mu sedmnáct let a byl Eberhardovým druhorozeným synem. Vypadal trochu jako Ota. Měl stejně pečlivě nakadeřené vlasy, širokou pěknou tvář, ale nebyl zdaleka tak urostlý a svalnatý. Na sobě měl drahé oblečení, protože si na vzhled nesmírně potrpěl. Jak si Ota stačil všimnout, k oběma služebným se choval více než důvěrně. Když jim pomáhal vystoupit z vozu, jeho ruka po nich přejela rozhodně ne zrovna cudně a obě to přijaly jako samozřejmost.

„Ale já si z toho opravdu nic nedělám,“ ubezpečoval ho přátelsky. „Mám rád holky, stejně jako ty, ale tvá sestřenice není pro mě, i kdyby se usmívala jako med.“

„Což ona neumí,“ potvrdil Martin. „Nechceš si zajít na džbánek vína?“

„Tady v klášteře?“

„Ale ne, na rynku je dobrý šenk. Jezdívám tudy často, znám to tam.“

„To je samozřejmé. Za předpokladu, že budeš zábavný společník.“

„A když nebudu?“

„Takže je spíše těžař, ne?“