Hana Marie Körnerová

Pán hor V

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Hana Marie Körnerová, 2025

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2140-9 (epub

ISBN 978-80-279-2141-6 (mobi)

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Věno slečny Isabelly

Kapitola 1

V roce 1874 dobyl egyptský vládce Ismáíl Paša Etiopii a část jižního Súdánu. Tyto nákladné vojenské operace však příliš zatížily jeho státní pokladnu. Aby se zbavil dluhů, rozhodl se o rok později k prodeji akcií Suezského průplavu. Francouzská vláda se tyto akcie neodvážila oficiálně koupit, jejich vlastníkem (41 %) se stala Velká Británie. Její ministerský předseda Disraeli za ně vyplatil přibližně čtyři miliony liber.

Suezský průplav byl spojnicí obchodních cest Singapur–Káhira. V roce 1869 (po deseti letech výstavby) ho oficiálně otevřela tehdejší francouzská císařovna Eugenie. Autor projektu – francouzský vicekonzul v Egyptě inženýr Lesseps – dostal v roce 1854 od tehdejšího egyptského místokrále koncesi na výstavbu a provoz na dobu devadesáti devíti let.

Díky svému obchodnímu a vojensko-strategickému významu se stal Suezský průplav místem střetu zájmů evropských koloniálních mocností a jeho akcie byly horkým zbožím. Jejich prodej proto proběhl velmi rychle. Hlavní roli v této hře peněz převzal bankéř baron Rothschild, který britskou vládu finančně podpořil. Tato akce, jako ostatně všechny transakce podobného druhu, přinesla zisk i četným dalším osobám nalézajícím se ve správnou dobu na správném místě. Jednou z těchto osob byl Maxmilián de Braie.

Dobrodružná žilka jeho povahy ho vedla do zemí, kde se dali najít nejen kamenní svědci minulosti, ale i možnosti k získání majetku. Určitý druh „měšťanské praktičnosti“, které se tolik vysmívali příbuzní z Montignacu, mu dovoloval chopit se příležitosti, pokud se sama nabízela. Navíc měl, jak se závistí prohlašovali jeho odpůrci, z pekla štěstí. Nebál se riskovat, neboť na rozdíl od nich neměl co ztratit. Alespoň zpočátku ne. Odjel do světa jako člověk zbavený ideálů a pokořený zradou přítele i dívky, kterou miloval. Poznamenaný fyzicky odnášel si mnohem hlubší a palčivější ránu kdesi uvnitř. Ránu, jíž utrpělo jeho sebevědomí.

Pomohla mu žena. Půvabná, chytrá a společensky zběhlá. Byla manželkou francouzského důstojníka v Alžíru a život, k němuž byla odsouzená, jí nepřinášel ani radost, ani uspokojení.

Teprve mnohem později si Maxmilián uvědomil, co pro něho vlastně udělala.

Když se poprvé objevil v jejím saloně, někdo z úzkého kroužku přátel ho přivedl jako zajímavého krajana, všimla si, že přes všechnu samozřejmost, s níž vystupuje, trpí jak svou poznamenanou tváří, tak nepohyblivou pravicí. Bylo jasné, že obě zranění jsou čerstvého data. Jizvy na tváři a čele byly dosud zarudlé a páska přes oko, kterou nebyl zvyklý nosit, ho znervózňovala. Pravou ruku nosil zavěšenou na šátku, ale občas se zapomněl a pokusil se jí pohnout. Zdravou tváří mu pak projela vlna bolesti, kterou se snažil vší silou potlačit.

Nedokázala od něho odtrhnout oči. Všichni viděli jen zranění, které ho navždycky poznamenalo a vyřadilo z okruhu mužů líbivých na první pohled. Ale ona si všimla, že je to krásný mladík s nádherným modrým pohledem v jediném zdravém oku a s vysokou štíhlou postavou, které by musela slušet každá uniforma. Jeho utajovaný smutek ji dojímal. Navíc ji okouzlilo, že jeho levá, nezraněná tvář měla oduševnělý, citlivý výraz, na jaký nebyla u mladíků jeho věku a postavení zvyklá.

Nevšímal si jí. V době, kdy přijel do Alžíru, ho ani nenapadlo všímat si žen, neboť rána, kterou mu žena zasadila, nebyla ještě zdaleka zahojená. Navíc ona pro něj byla jen hostitelkou, první dámou ve společnosti, kam přišel jako neznámý mladík ze světa, který tady nic neznamenal. Vůbec ho nenapadlo, že by ji mohl zaujmout. Vždyť byla manželkou důstojníka – rytíře Čestné legie. Paní plukovníková. Třicetiletá žena působící odtažitě a zcela nepřístupně. Dáma s vlivnými společenskými styky. To ona ho seznámila s těmi správnými lidmi, ona mu otevřela cestu vzhůru. Marie-Noel, krása a rozum v jednom.

Zpočátku se domníval, že se o něho zajímá jen z určitého pocitu lítosti nad jeho zevnějškem, a choval se k ní proto velmi odmítavě. Teprve později, co se přestal zaobírat sám sebou, pochopil, že je všechno jinak.

Stal se jejím milencem. Vrátila mu sebevědomí, fakticky ho znovu učinila mužem. Dala mu možnost uvědomit si, že pro určitý druh žen bude přitažlivý vždycky. Velmi mladé dívky se ho většinou upřímně děsily. Při jejich věku bylo pochopitelné, že dávaly přednost mladíkům líbivějšího zevnějšku. Pro ženy jako Marie-Noel byl naopak zajímavý. Netuctový.

Jeho návrat na výsluní nebyl nijak rychlý, ale on v té době nespěchal. Vzdálený od domova a všeho, co s ním souviselo, užíval života a nabíral síly ke svému pozdějšímu ohromujícímu úspěchu a triumfálnímu návratu.

Po několika týdnech přemlouvání ho Marie-Noel přesvědčila, že by se měl pokusit zmírnit následky svých zranění, a sama ho zavedla k lékaři, jemuž bezvýhradně důvěřovala. Nějakou dobu mu trvalo, než se naučil její důvěru sdílet. Arabský lékař na něho zpočátku valný dojem neučinil, navíc nejevil příliš ochoty ho léčit. Vystavoval se tím totiž určitému riziku, domorodým lékařům bylo zakázáno léčit cizince.

Výsledky jeho snažení ale Maxmiliána de Braie nakonec přesvědčily. Do nehybné ruky se mu vrátil cit. Přestala být mrtvým, překážejícím předmětem. Její bývalá funkce se už nikdy zcela neobnovila, ale, jak Maxmilián sám říkal, muselo mu stačit, že jí dokáže udržet příbor a obejmout ženu.

S okem to bylo podstatně horší a Maxmilián zpočátku vytrvale odmítal jakékoliv léčení.

„Je slepé a slepé zůstane,“ tvrdil, „nač se pokoušet o nemožné?“

Lékař měl jiný názor.

„Slepé sice zůstane, ale nemusí vypadat tak strašně.“

„Už jsem si zvykl nosit přes ně pásku, netoužím je ukazovat.“

Muž se jen nepatrně vědoucně usmál.

„Tu pásku budete nosit dál, je lepší oko chránit. Jelikož je slepé a nereaguje, mohl byste si je snadno zranit. Ale jste příliš mladý, jednou může přijít chvíle, kdy alespoň v soukromí budete chtít pásku odložit. Není vždycky pohodlná.“

Maxmilián se tehdy podíval na Marii-Noel, a když viděl její souhlasný úsměv, svolil.

Léčení bylo nepříjemnou bolestivou záležitostí, ale po jeho skončení byl Maxmilián schopný pohybovat víčkem, přestože oko samo zůstalo nehybné a nevidoucí a jeho zářivá modř pohasla. Navíc se šikmo přes víčko táhla od čela široká jizva, hyzdící mu pravou tvář a nepatrně vytahující koutek úst vzhůru. Hluboké srůsty uvnitř tkáně znemožňovaly pohyb svalů a pravá tvář tak zůstávala nehybná. Vypadalo to, jako by se pořád ironicky usmíval. Nepoměr obou tváří, levé s klasicky čistými rysy a pravé se zlověstným úsměvem, vyvolával celá léta nejrůznější poznámky a úvahy. Zvláště ženy pak provokoval k vyjádření názoru, že tvář sama nejlépe prozrazuje povahu Maxmiliána de Braie – něžně mileneckou a krutě ironickou zároveň.

V tomto bodě Marie-Noel neuspěla, Maxmilián se odmítl jizvou zabývat, přestože mu lékař tvrdil, že by se alespoň největší srůsty daly bez potíží odstranit.

„Nechám si ji,“ řekl tónem nepřipouštějícím odpor.

„Nepřekáží mi. A pak nebude na škodu, když mi bude připomínat, že naivní důvěra se nevyplácí. Navíc mi ta jizva přináší štěstí. V obchodě určitě.“

„Kdybyste někdy zatoužil se jí zbavit,“ řekl mu lékař na rozloučenou, „víte, kde mě máte hledat. Nikdy není pozdě…“

Maxmilián odešel s úsměvem a s hlubokým přesvědčením, že už nikdy nebude jeho služeb potřebovat. Teprve o mnoho let později pochopil, že se mýlil.

Marie-Noel odešla z Maxmiliánova života v době, kdy stál už zase oběma nohama pevně na zemi. Její manžel byl se svým plukem přeložen do Saigonu a ona ho stejně jako ostatní manželky důstojníků následovala.

Už nikdy ji nespatřil. Její stopa v něm však zůstala, a jak plynul čas, dokázal si teprve plně uvědomit, zač jí vděčí. Její vliv přetrvával, dveře do „správné“ společnosti, které mu otevřela, už otevřené zůstaly. Ženy, které poznal po ní, neznamenaly nic než pouhé rozptýlení na cestách. Sám ostatně nic jiného ani nehledal, myšlenka na sňatek mu byla zcela vzdálená.

V průběhu tří let se stal zámožným mužem a jako takový neměl o přízeň krásného pohlaví nouzi. Bylo vyloučené, aby ho to nepoznamenalo. Přesvědčený o tom, že kvůli hmotným výhodám ženy klidně přehlédnou i odstrašující zjev, utvrdil se v myšlence, že koupit se dá opravdu všechno – i včetně lásky.

Pravděpodobně i proto, že ho nerozptyloval žádný milostný cit, bylo Maxmiliánovo podnikání den ode dne úspěšnější. Podle známé pravdy, že peníze dělají zase peníze, stoupala jeho hvězda stále výš.

Nemálo k tomu přispělo i seznámení s Davidem Magnardem, člověkem, který se natrvalo stal součástí jeho života.

I když jejich první setkání tomu vůbec nenasvědčovalo. Došlo k němu v Káhiře na jaře roku 1876 jen pouhou náhodou. Bydleli ve stejném zaprášeném hotelu, ale Maxmilián si Davida všiml až v den, kdy vyšel ze svého pokoje a spatřil dva egyptské strážníky vlekoucí po chodbě muže v evropském oděvu. Za nimi spíš poskakoval, než kráčel majitel hotelu a hlasitě arabsky nadával.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zeptal se Maxmilián anglicky, když zastoupil skupince cestu.

Jeho autoritativní hlas přiměl strážníky, aby se zastavili. Majitel hotelu okamžitě přestal s nadávkami a popošel blíž, aby mu nic neuniklo.

„Obávám se, že nemůžete, pane,“ odpověděl David rovněž anglicky, ale jeho přízvuk Maxmiliána přiměl, aby se zeptal:

„Jste Francouz, pane?“

„Ano. Vím, že jsme krajané, ale raději budeme mluvit dál anglicky, aby nám tihle rozuměli každé slovo. Jinak by si mysleli, že se je snažíme nějak obalamutit.“

„Mají k tomu nějaký důvod?“

„Oni si myslí, že zcela určitě.“ Maxmilián se otočil k majiteli hotelu.

„Mohl byste mi vysvětlit, co se tu děje?“

„Je to podvodník,“ ukázal majitel na Davida a znovu vzrušeně zašermoval pěstí. „Neměl na zaplacení. Dal mi do zástavy tenhle prsten, než přinese peníze. A dneska mi obchodník na bazaru řekl, že ten prsten je falešný.“

„Měl jsi počkat ještě tři dny,“ odpověděl mu klidně muž, „a pak bys dostal své peníze zpět a nemusel jsi dělat skandál. To, že je prsten falešný, jsem nevěděl, sám jsem ho dostal jako zástavu na dluh. Kdybys nebyl tak hladový a nechtěl shrábnout diamant, bylo by všechno v pořádku.“

Maxmilián se nepatrně usmál.

„Kolik to dělá?“ zeptal se hoteliéra. Muž vyhrkl směšnou cenu.

„Tady je dvojnásobek.“

Maxmilián odpočítal peníze a podal mu je.

Strážníci okamžitě pustili pána, a když každý obdržel bankovku, s úklonami vycouvali ven.

„Kdybych jim dal ještě jednu, ochotně by odvedli tady hostinského,“ řekl Maxmilián francouzsky.

„To je dost pravděpodobné. Ale jinak, mezi námi, prodělal jste, pane. Ten lump si řekl určitě dvakrát tolik, než dělal skutečný dluh, a pochopitelně si připočítal i bakšiš.“ Mladík napřáhl ruku a dodal: „Jsem David Magnard. Kdo jste vy, samozřejmě vím. Děkuji vám, že jste mě z té lapálie dostal. Obávám se, že bych do tří dnů ten dluh splatit nemohl.“

„To jsem pochopil. Ale nemám rád, když si tihle skrz naskrz úplatní lotři myslí, že můžou kvůli pár mizerným frankům či librám strčit do basy bělocha, a ještě k tomu Francouze.“

„Vaše názory jsou mi sympatické,“ uklonil se David, ale v té chvíli si všiml odcházejícího hostinského a vyrazil za ním.

„Moment,“ volal přes rameno, „hned budu zpátky. Ten mizera mi ještě něco dluží.“ Doběhl hostinského a křikl:

„Hej, vrať mi můj diamant! Pán to zaplatil, tak ho naval. Potřebuji ho, protože mám k němu něžný vztah. Dělej!“

S prstenem v dlani se vrátil k Maxmiliánovi.

„Samozřejmě jsem věděl, že je falešný,“ řekl vlídně.

„Přece bych nedal do zástavy pravý.“ Nadhodil šperk, obratně ho chytil a strčil do kapsy. „Ještě jednou vám děkuji, pane. Doufám, že až se příště setkáme, budu natolik solventní, abych vám svůj dluh splatil.“

Maxmiliánův úsměv se prohloubil.

„To přece nestojí za řeč. Spěcháte někam?“

„Ani v nejmenším.“

„V tom případě vás zvu na večeři.“

„Přijímám.“

David byl neocenitelným průvodcem a společníkem. Znal spoustu lidí z nejrůznějších vrstev, všude alespoň jednou byl a domluvil se pěti jazyky včetně arabštiny. Uměl smlouvat, přesvědčovat i hrozit a vždycky přesně odhadl výši bakšiše. Dokázal v jediném dni vyhrát v kartách obrovské peníze, druhý den je bez mrknutí oka prohrát do poslední libry a ještě se zadlužit. Nikdy si nedělal těžkou hlavu s tím, co bude zítra, nikdy netrpěl depresemi nebo špatným zažíváním. Uměl brát od života všechno, co se nabízelo. To on seznámil Maxmiliána s většinou žen a vždycky nějakým záhadným způsobem dokázal poznat, která ho zaujme a která, byť sebepůvabnější, mu zůstane zcela lhostejná.

V roce 1876 převzaly Francie a Velká Británie společnou rukou správu egyptských dluhů. Maxmilián de Braie opustil Egypt a odjel do Evropy. David Magnard ho doprovázel. Tentokrát to byla cesta ryze pracovní. Maxmilián plnil svůj slib daný otci a zajímal se o strojírny, textilky a především sklárny. Sklo mu učarovalo. Z Benátek se rozjel do malé země v Rakousku-Uhersku, do Čech. Umění tamějších sklářů se mu zamlouvalo nejvíc. Byli to skuteční mistři svého řemesla, ale žili v bídě stejně jako dělnictvo ve většině Evropy. Maxmilián na svých cestách viděl velmi mnoho a jen těžko mohl zapomenout na strašné podmínky, v nichž přežívali lidé v chudinské čtvrti Londýna či v přeplněných nájemních barácích německých průmyslových měst. Hygienické podmínky této vrstvy byly katastrofální, všude vládla špína, s níž ruku v ruce kráčely nemoci, především ta nejstrašnější z nich – strašidlo chudých tuberkulóza.

Maxmilián byl pevně přesvědčen, že jemu se podaří vytvořit pro své lidi mnohem přijatelnější a důstojnější podmínky. Výsledkem jeho snažení bylo, že několik mladých českých dělníků i s rodinami odcestovalo do Francie.

Maxmiliánův otec pak zařídil zbytek.

Ke koupi panství Saint Louvois došlo čirou náhodou. Maxmilián věděl, že na Barfleur se vrátit nemůže, ale zároveň nechtěl opustit rodný kraj. A jednoho dne, když pozoroval vlaštovky stavící svá hnízda z nilského bahna, vynořil se mu ve vzpomínkách Vlaštovčí dům. Obrovský, kdysi nádherný, později strašidelně zchátralý. Pořádali k němu v dětství s Gilbertem tajné výpravy.

Otec mu napsal, že o majetek nikdo nestojí, byl příliš velký a příliš zanedbaný. V kraji neměl nikdo tolik peněz, aby se odvážil riskovat a investovat do tak nejisté záležitosti. Maxmilián ano. Spolu s architektem dokonce dělal i nákresy. Za podklad mu sloužily plány zaslané otcem.

Rozhodl se opravit všechno, včetně umělého jezera zaneseného bahnem.

Stavba polykala neuvěřitelné sumy peněz, ale Maxmilián de Braie dokázal vydělat další. Obchod s akciemi mu byl stejně tak zdrojem potěšení a zábavy jako příležitostí k získání majetku. Měl, jak se opakovaně říkalo, štěstí. A také měl Davida Magnarda, který dokázal být na dvou místech najednou, navazoval užitečné kontakty a nebál se ani výhrůžek, ani rizika. Osobně manipuloval s velkými sumami peněz, na něž získal od Maxmiliána plnou moc.

Jednou kdosi přišel upozornit pana de Braie, že člověk, jemuž věnoval svou důvěru, je obyčejný podvodník. Informátor byl úctyhodný muž s neposkvrněnou pověstí a přišel „splnit svou občanskou povinnost“.

Maxmilián ho zklamal.

„To, že je podvodník, mi ten člověk řekl sám v prvních pěti minutách po tom, co jsme se seznámili. Tím mi dokázal, že je jako podvodník čestnější než leckteří počestní občané.“

Muž, který přišel „splnit svou občanskou povinnost“, odešel rozezlený a uražený a z hloubi srdce přál panu de Braie, aby ho David Magnard pořádně oškubal.

Maxmilián nebyl naivní. Protože od začátku věděl, s kým má čest, dokázal uhájit své pozice a vymezit Davidovi jeho pole působnosti. Tam, kde bylo třeba, mu nechal volnou ruku, vymínil si pouze jedinou věc – nekompromisně trval na tom, že David už nikdy nesmí hrát karty.

„Nabízím ti místo nich hru na burze. Je stejně vzrušující, ale pro tebe mnohem méně nebezpečná.“

David, který si dokázal spočítat dvě a dvě, souhlasil. Nebyl v pravém slova smyslu Maxmiliánovým tajemníkem, byli především přátelé. Jelikož neměl žádný stálý příjem (rodina ho odvrhla už před mnoha lety), nabídl mu Maxmilián místo jakéhosi obchodního partnera či zprostředkovatele s tím, že plat si může určit sám. Byla to ta nejpodivnější nabídka, jaké se kdy Davidovi dostalo. Nebyl ostýchavý, svých služeb si cenil velmi vysoko, ale Maxmilián při vyřčení cifry nehnul ani brvou, neboť věděl, že se mu investice vyplatí.

Kapitola 2

V létě roku 1877, čtyři roky po svém odchodu z Francie, se Maxmilián de Braie vrátil domů. Předcházela ho pověst bohatého muže, kterou po celém kraji roznášeli stavitelé a řemeslníci zvelebující saintlouvoiské panství. Oni nejlépe věděli, jaké sumy peněz spolykala oprava Vlaštovčího domu a dalších objektů patřících k majetku. Jak pověst postupovala krajem, těžkla představami a mohutněla fantazií. Nakonec se zcela vážně mluvilo o paláci z Tisíce a jedné noci, o stěnách vyložených zlatem a dalších hloupostech. Všichni bez rozdílu byli zvědaví na ten zázrak a všechny významnější rodiny v kraji se draly o to, kdo první uvítá Maxmiliána de Braie při návratu domů a vyslouží si tak pozvání do jeho paláce.

Stejně jako mnoho jiných čekala na Maxmiliánův návrat i mladá paní ze Zámečku. Nemohla se ho dočkat a zároveň měla strach se s ním setkat. Byla přesvědčená, že mu dluží vysvětlení, byť opožděné o celé čtyři roky. Život s Gilbertem ji utvrdil v přesvědčení, že ten osudný souboj tenkrát dopadl špatně. Zpočátku všechno vypadalo docela hezky. Gilbert byl milý, dokonce milejší, než očekávala. Ale miloval změnu a ona byla jenom jedna. Jedna jediná, stále stejná manželka a on by jich potřeboval několik. Náhradu si opatřil asi rok po svatbě, pochopitelně tajně, ale při jeho povaze se tajemství velmi brzy prozradilo. Lucie byla v té době těhotná, dítě se mělo narodit za necelé dva měsíce. Gilbert k ní byl trpělivý a velmi laskavý a ona mu byla vděčná za zdrženlivost, která obyčejně nepatřila k jeho silným stránkám.

A pak to všechno prasklo. Rozzuřenou ženu, která se do Zámečku dobývala, by Lucie pravděpodobně minula bez povšimnutí, neboť matka se ji snažila co nejméně nápadně vyvést ven. Ale tu osobu zřejmě pobouřil pohled na Luciin vzedmutý život, neboť se Christině vytrhla a začala povykovat na celý zámek. Vyděšená Lucie se tak dověděla, že Gilbert před čtyřmi měsíci přivedl dceru této ženy do hanby, nasliboval jí modré z nebe, když bude mlčet, ale nezaplatil jí ani frank a v současné době si už užíval s jinou.

„Tenhle tady,“ křičela žena a ukazovala na Luciino břicho, „ten se narodí v hedvábí jako pán. Ale ten náš… to bude zase jen další parchant pánů de Braie. A že jich tady po údolí díky hraběti Sebastianovi běhá.“

„Ven!“ řekla Christina tak strašným hlasem, že se žena na okamžik zarazila a zmlkla. O Christinině otci, jak Lucie dobře věděla, nesměl nikdo pronést křivé slovo. V té chvíli se konečně vzpamatovalo otálející služebnictvo a vyvedlo ženu ven. Těsně předtím, než Lucie omdlela, zaslechla, jak se zvenčí ozývá další povykování proložené žádostmi o odškodnění.

Když Christina zjistila, že Lucie začala krvácet a dostala bolesti, nechala poslat pro doktora, ale dítě se narodilo dřív, než dorazil, a přes všechnu snahu se je nepodařilo zachránit.

Zmučená Lucie musela zůstat šest neděl na lůžku a Gilbert, kající se a očividně nešťastný, u ní proseděl většinu toho nekonečného času. Odpustila mu. Co jiného jí zbývalo. Ale už mu nikdy nevěřila. Přestala v něm vidět muže, manžela. Věděla, že Gilbert prostě zůstane lehkomyslným chlapcem. Pravděpodobně navždy.

Chůva jí zjistila, že děvče, které Gilbert přivedl do hanby, porodilo zdravou holčičku. Pro Lucii to bylo tím krutější, že ona sama naději na další mateřství ztratila. Po nekonečných měsících doufání a zklamání ji Christina odvezla do Paříže k věhlasným lékařským kapacitám, ale ani jejich léčení nepřineslo kýžený výsledek.

Lucie se vzdala. Zvykla si na myšlenku, že zůstane bezdětná, a s údivem zjistila, že jí tuto skutečnost některé dámy upřímně závidějí. Neměla žádné starosti a povinnosti spojené s mateřstvím. Zůstal jí Gilbert a zábavy. Žádný významnější večírek v údolí, žádný ples či hudební dýchánek se neobešel bez princezny Lucie. Princezna se jí říkalo od doby, kdy vešel ve známost její původ. Pojmenování původně hanlivé ztratilo časem svůj osten a vžilo se tím snadněji, že nikdo netušil, jaké postavení ve skutečnosti zaujímají dívky jejího rodu v Indii.

Lucie to věděla. Zatímco se v okolí Zámečku přetřásaly legendy o zlatých pokladech, palácích a slonech (Gilbert je zdatně přiživoval, neboť mu dodávaly na vážnosti), ona věděla své. Francouzská občanka sice neměla mnoho práv, ale indická žena byla zcela bezprávná a z hlediska muže méněcenná. Lucie se o tom přesvědčila na cestě, na niž ji Christina vypravila tři měsíce po svatbě.

Pluli s Gilbertem na parníku, neboť tyto stroje, sice pomalejší, ale spolehlivější a s mnohem větším výtlakem, už z velké většiny nahradily plachetnice a čajové clippery, na nichž se kdysi plavila s Christinou.

Cesta do Indie jim trvala přes tři měsíce. Další měsíc strávili cestováním po souši (většinou vlakem, ale i na slony došlo). Gilbert si nenechal ujít žádnou příležitost k dobrodružství.

Luciin otec byl starý scvrklý pán, který měl jedenáct dětí s různými ženami. Nepostrádal ji a ona zjistila, že nikdy nebude postrádat jeho. Patřil k oněm vládcům, kteří měli mužské potomky a směli tedy podle zákona vládnout na svém historickém, i když Brity oklestěném území. Půl roku po Luciině návštěvě zemřel a na jeho místo dosedl jeden z jeho synů, Lucie ani podle jména nevěděla, který to je.

Přestože Lucie přijela do Indie spíše v roli cestovatelky než rodilé dcery tohoto subkontinentu, dostalo se jí mnoha ukázek toho, jak by asi vypadal její život v případě, že by se vrátila domů. Vyděsilo ji, že v některých odlehlých krajích, kam britská moc dosahovala jen okrajově, se přes zákon, který byl uveden v platnost před téměř dvaceti lety, považovalo upalování vdov za zcela přirozené.

Lucii se v Indii nelíbilo. Neúspěch cesty ještě znásobil fakt, že ani přes úpornou snahu nenašla doktora Wintona. Hledala ho o své vůli, neboť patřil k jejímu dětství stejně neodmyslitelně jako ošetřovatelka Eliza. Christina se o nich nezmínila ani slovem, ale Lucie si přesto vytkla za cíl je najít. Marně. Po Elize se slehla zem, byla jen jednou z mnoha tisíců domorodých ošetřovatelek, nikdo si ji nepamatoval. Bylo to zvláštní. Jako by jen jednou jedinkrát vystoupila z anonymity, aby informovala mahárádžu o tom, že má ve Francii dceru, a pak se zase ztratila. Stačila jen Lucii zkomplikovat život. Kdyby nebylo jejího zásahu, nikdy by nemusela spěchat se sňatkem, nikdy by nedošlo k onomu osudnému souboji, nikdy by se nemusela provdat za Gilberta…

Najít Wintona bylo zdánlivě jednoduché, ale ani s ním se Lucie nakonec nesetkala. Přestože nyní zastával vysoké postavení, nevzdal se svého letitého výzkumu a čas od času vyrážel na cesty do vnitrozemí, aby pátral po zajímavých případech a přivážel další a další vzorky krve lidí nakažených tropickými chorobami. Jediný rozdíl byl v tom, že teď už nejezdil sám, ale s početným odborným doprovodem. V době Luciiny návštěvy byl na jedné ze svých cest a nikdo nevěděl, kdy přesně se vrátí. Nedočkala se ho.

Po návratu z Indie se o něm nezmínila, stejně jako se nezmínila o své skutečné rodině. Vypadalo to, že chce na zemi svého původu zapomenout, a Christina pochopila, že toto téma bude už jednou provždy tabu. Sama se k němu nikdy nevracela a Lucie, která se obávala jejích otázek, se pomalu uklidnila. Teď se snažila zapomenout, že existovaly doby, kdy jí chůva říkala Marání. To už neplatilo. Byla navždy Lucií de Braie, komtesou de la Reynie. Bylo to víc, než mohla před lety očekávat, a méně, než potřebovala. S přibývajícími roky manželství jí stále silněji chyběl prvek mužské laskavosti a něhy a ona si s narůstající lítostí namlouvala, že od Maxmiliána de Braie by se jí dostalo obojího.

Proto ji tak vzrušila zpráva o jeho návratu. Nevěděla, nač ve skutečnosti čeká, ale věděla, že ho musí vidět a mluvit s ním. Nedalo jí mnoho práce přimět Gilberta k rozhodnutí, že by měli Maxmiliána při návratu uvítat jako první. Přes všechno, co se stalo, byli přece jeho nejbližší příbuzní. A onen souboj vedený z mladické nerozvážnosti? To už dávno odvál čas. Maxmilián jistě nebude přetřásat staré křivdy, vždyť se vrací ze světa jako úspěšný a bohatý muž.

Tušila, že slovo „bohatý“ bude mít pro Gilberta rozhodující význam. Gilbert potřeboval přátelství bohatého muže, neboť jeho nákladný život polykal velké sumy peněz. Matka Christina mu už dávno zavřela dříve štědře otevřenou dlaň a Gilbert teď hledal náhradní zdroje.

I díky tomu už začínal mít ve společnosti špatnou pověst. Nyní zřejmě spoléhal na to, že Maxmilián jako člověk zvenčí nebude ovlivněn veřejným míněním. Alespoň zpočátku ne. Snad by opravdu stačilo připomenout letité přátelství a patřičně zalitovat toho nešťastného souboje. Vždyť co by znamenala pro bohatého muže taková drobná přátelská půjčka. Navíc Maxmilián nikdy nebyl malicherný…

V den, kdy se měl vikomt de Braie oficiálně vrátit, se na Barfleuru sešla spousta lidí. Zámek připomínal mraveniště a Michèle s trochou trpkosti žasla, kolik má Maxmilián přátel, o nichž neměl ani ponětí. Přivábila je sem zvědavost, přivábil je lesk zlata a pověst úspěšného muže. Snad stejně jako Gilbert kalkulovali s výhodami, které jim taková známost mohla přinést. Vždyť každý měl nějakou představu zaručeně výnosného podniku, do něhož bylo třeba „jen“ investovat základní kapitál.

Všichni ten den čekali marně, Maxmilián nedorazil. Omluvil se dopisem, který přinesl spěšný posel krátce po poledni.

„Jsem unavený,“ psal, „nemám dost síly k tomu, abych byl středem tak velké společnosti, jaká se shromáždila na Barfleuru. Uchýlil jsem se do Vlaštovčího domu a na Barfleur zavítám hned, jak mi to okolnosti dovolí, pravděpodobně začátkem příštího týdne. Nerad bych někoho urazil, postupně se setkám se všemi, kteří mě přišli uvítat.“

Hluboce zklamanou Michèle utěšil až manžel, který jí sdělil, že to byl on sám, kdo varoval Maxmiliána, jaké množství lidí na něho na Barfleuru čeká.

„Radil jsem mu, aby přijel nečekaně, pokud se chce vyhnout zmatkům. Jak vidíš, vyhovovalo mu to. Nemusíš si o něho dělat starosti, určitě přijede, hned jak jen to bude možné. Když jsi na něho dokázala čekat čtyři roky, počkáš ještě čtyři dny.“

Nakonec se ukázalo, že ani tak dlouho není třeba čekat. Když se rozneslo, že Maxmilián nepřijede, zámek se vylidnil. Druhého dne ráno zůstala jen polovina hostů, odpoledne třetina.

Maxmilián dorazil navečer.

Stiskl ruku překvapenému otci a políbil dojatou matku.

„Ty jsi omládla,“ řekl jí s úsměvem a ona si bolestně pomyslela, že on naopak zestárl. Obraz, který si uchovávala ve vzpomínkách, už neexistoval. Dívala se na jeho milovaný, byť změněný obličej, na jediné oko s jiskřícím modrým pohledem, na černou pásku i jizvu vytahující koutek úst do posměšného úsměvu. Tváře měl pohublé a snědé, levá zůstala krásná jako kdysi, pravá jako by mu nepatřila. Zesílil. Hubenost, s níž odjížděl před čtyřmi roky z Barfleuru, zmizela. Vypadal teď urostlejší a rozložitější než před zraněním. Michèle si uvědomila, že jí teď postavou i zdravou tváří připomíná hraběte Sebastiana, tak jak ho poznala, když před lety přišla do rodiny. Krásný hrabě Sebastian. Její syn nebyl krásný. Ale těžko by se o něm dalo říct, že je ošklivý.

Jako matka si Michèle dobře všimla zvědavých i vzrušených pohledů, které k němu vysílaly ženy. Ne, nemusela mít o něho strach. Nebyl to poznamenaný mladík, který před lety odjel z domova plný trpkostí. Muž, který se vrátil, si byl vědom své ceny. Silný, sebevědomý, vyrovnaný. Určitě nebude trvat dlouho a ožení se, aby svému majetku a postavení zajistil dědice.

Pod dojmem té příjemné myšlenky se Michèle de Braie celý první večer usmívala.

Maxmilián s úlevou shodil sako i vestu. Po dnešním namáhavém dni toužil jen po klidu a samotě. Podíval se na hodinky. Tři ráno. Znamenalo to, že za chvíli začne svítat. Pohlédl na rozestlanou postel s načechranými polštáři a odvrátil se. Nechtělo se mu spát. Byl unavený, ale napjaté nervy mu bránily cítit ospalost. Měl v sobě příliš mnoho nových dojmů. Rodiče, zdánlivě stejní, ale přesto po čtyřech letech trochu odcizení, jejich noví schovanci, desítky příbuzných, z nichž některé vůbec neznal, přátelé i docela neznámí lidé, kteří se jako přátelé tvářili. Mnoho prázdných slov, mnoho komplimentů, šest zastřených žádostí o půjčku a jedna zcela nezastřená – Gilbertova. Otevřel dokořán okno a vyklonil se ven. Noc byla dusná a on dnes už poněkolikáté myslel na to, že vracet se do Francie v červenci nebyl asi nejlepší nápad. S trochou nostalgie vzpomínal na chladné africké noci, kdy po západu slunce klesala teplota tak rychle, že bylo nutné se zabalit do pokrývek. Tady bylo horko k zalknutí. Noc byla světlá, nebe na východě už bledlo.

Stál u okna a díval se do zahrady. Jeho pokoj byl až na konci levého křídla a poskytoval mu výhled, který ostatní pokoje v průčelí neměly.

Vyklonil se ještě dál. Před sebou měl jako na dlani louku, kde tenkrát zbytečně zaplatil dluh okouzlení. Přejížděl očima známé prostranství, na němž se rozhodlo o jeho dalším osudu, a teprve po několika vteřinách si uvědomil, že ten světlý stín u zadní branky k němu nepatří.

Napřímil se a poodstoupil od okna a v té chvíli se stín pohnul. V jasném měsíčním světle se zaleskly ozdoby na ramenou a ve vlasech. Od branky se oddělil obrys ženské postavy s nahými pažemi a nezvykle širokou sukní.

Lucie, napadlo ho okamžitě. Ona jediná měla tak nápadné šaty a šperky. Lucie stojící hluboko uprostřed noci na místě, kam mohl ze svého okna dohlédnout pouze on…

Vzpomněl si na odpolední nečekané setkání. Matka ho upozornila, že jsou tu oba, ona i Gilbert. Překvapilo ho to, upřímně řečeno je nečekal. Věděl, že setkání s nimi se nemůže vyhnout, ale předpokládal, že k němu dojde mnohem později a že bude formálnější.

Šokovali ho oba. Gilbert brutální upřímností, s níž si řekl o peníze, a Lucie tklivým dívčím pohledem, který v jeho přítomnosti už dávno neměla mít.

Snažil se nezůstat s ní ani chvíli o samotě, ale přesto k tomu těsně před večeří došlo, a Maxmilián ani na chvíli nezapochyboval, že to zcela určitě nebyla náhoda.

„Utíkáš přede mnou?“ zeptala se.

„Ne, neutíkám. Měl bych? Gilbert se tvářil dost žárlivě.“ S pohrdavým úsměškem se otočila kamsi dozadu, a když její pohled sledoval, spatřil Gilberta zcela zaujatého půvabnou cizí dívkou.

„Pokud bys chtěl utíkat jen kvůli tomu, sám vidíš, že je to zbytečné,“ řekla se stopou trpkosti v hlase.

Nereagoval na to, netoužil se zaplést do manželského sporu mezi ní a Gilbertem. Celá léta se utvrzoval v tom, že všechny vztahy mezi nimi třemi jsou vyřešeny. Jednou provždy. Překvapilo ho, že ona si to zřejmě nemyslí.

„Ráda bych si s tebou někdy promluvila,“ řekla mu, než se od něho odpoutala. „Až bude vhodný čas.“

Maxmilián odstoupil od okna. Byl si jistý, že žena dole na louce je Lucie. Zřejmě nadešel čas, o němž mluvila. Promluvit si? Proč ne. Neobvyklost doby ho nijak nezaskočila. Oni dva spolu už kdysi prochodili celou noc. Bude i ona chtít půjčku nebo nějakou výhodu jako Gilbert? Jejich finanční poměry byly značně neutěšené, jak mu řekla matka.

Doufal, že ne. Nemiloval ji, ale přesto nechtěl, aby v jeho očích ztratila stopu dívčí hrdosti, kterou si uchoval ve vzpomínkách. Ne, Lucie nebude žádat o půjčku. Chce se mu snad omlouvat? Vysvětlovat? Nechápe, že všechna slova jsou už dávno zbytečná? Její dnešní pohled byl tak dívčí, tak užaslý…

Maxmilián tiše přivřel okno a seběhl do přízemí. Zadní dveře u kuchyně byly otevřené. Ano, tudy musela vyjít ven. Kdysi ji právě těmito dveřmi dovedl uprostřed noci do domu. Běžní hosté by k nim zevnitř vůbec netrefili. Ona je znala.

Písek na zahradní pěšince mu zrádně zaskřípal pod nohama. Sehnul se a rychle si zul boty. Namířil si to šikmo přes volné prostranství k zadní brance, jeho bílá košile svítila do noci stejně jako před chvílí Luciiny šaty. Těsně před brankou se otočil zpátky k zámku, ale všechna okna zůstala tmavá a tichá. Upřímně věřil, že nikdo nestojí za záclonou a nesbírá důvody k dalšímu souboji. Na konci pískem vysypané cesty si znovu obul boty, travnatá pěšina tlumila každý další krok.

Místo ve stínu zahradní branky bylo prázdné, světlý ženský přelud zmizel.

Maxmilián vyšel na louku ozářenou měsícem. Byla úplně pustá. Jen tam na konci, těsně před prvními stromy lesa, se cosi krátce zalesklo, světle zavlnilo a zmizelo.

Ohlédl se k zámku. Pro pás vzrostlých tújí lemujících plot na něj už nebylo vidět.

Vydal se nejkratší cestou přes louku, znal tady každý kámen, dokázal by jít třeba poslepu. Ochromující únava z dnešního večera jej pomalu opouštěla. Procházka byla lepší než neklidný spánek. Pokud ten stín vzadu u lesíka nebyla Lucie, nic se nestane. Možná to bude dokonce lepší. Ještě pořád nestál o komplikace. Kvůli ní už ne.

Cesta ho zavedla pod první stromy lesa. Panovalo tu přízračné šero, měsíční světlo, prosakující řídkými větvemi buků, kreslilo stíny kostlivců do písku u jeho nohou.

Les měl spoustu vlastních zvuků, ale Maxmilián, který tu vyrostl, je dokázal rozlišit. Kdesi před ním tiše skřípal písek pod lehkými kroky.

Vydal se za nimi. Sešel z pěšiny na trávu spolehlivě tlumící kroky a neslyšně prošel celým lesíkem. Za ním, ukrytý v nízkých keřích, ležel barfleurský rybník, kam se na podzim chodívalo na kachny.

Maxmilián se rozhlédl, všude kolem bylo prázdno. Pocítil zklamání, představa Lucie čekající na hrázi byla předtím už příliš silná.

Možná se mu opravdu všechno jen zdálo. Možná si s ním jen zahrála jeho zjitřená fantazie. Snad i ty kroky v lese byly jen pouhým přeludem…

„Dobré ráno,“ ozval se v té chvíli tichý hlas za jeho zády. Prudce se otočil.

Před ním s podkasanými šaty a střevíčky zavěšenými na prstech stála Lucie.

Slunce se dralo do oken. Nemohly mu zabránit ani stažené závěsy, ani přivřené okenice. Ohlašovalo další horký den bez jediného mráčku.

Na chodbě v prvním patře bylo naprosté ticho. Paní domu zřejmě nařídila služebnictvu, aby mladého pána nebudilo dřív, než sám zazvoní.

Pohled na hodinky Maxmiliána ujistil, že hodina, kdy obvykle vstává, už dávno minula. Vyskočil z postele, odtáhl závěsy a vyklonil se z okna. Před sebou měl jako na dlani cestu, po níž se ráno vracel od rybníka. Sám. Lucie odešla dobrou půlhodinu před ním. On sám ji k tomu přiměl, když zjistil, že je trestuhodně lehkomyslná. Vyhověla mu, až když jí slíbil, že ji co nejdříve pozve do Saint Louvois. Pochopitelně i s Gilbertem.

Kdykoli si Maxmilián vzpomněl na Gilberta, objevil se mu na tváři křivý úsměv. Stačila pouhá hodina mezi nocí a ránem, aby Gilbert přestal být zlým přízrakem minulých let. Postarala se o to sama Lucie. Zatrpklá Lucie žijící v nereálném světě, sestávajícím ze vzpomínek a neuskutečnitelných představ.

Teprve když se ráno vracel sám domů, uvědomil si, jak banální to dobrodružství s Lucií bylo. Ničím se nelišilo od mělkých vztahů, které v uplynulých letech navazoval na cestách. Nádech výjimečnosti mělo jen proto, že se jednalo o ni.

Milostný sen z let nevinnosti. A nakonec to bylo tak obyčejné.

Když ho tam u rybníka oslovila, její úsměv byl nejistý, ale pohled, který na něho upírala, sálal odhodláním.

„Čekala jsem, že půjdeš za mnou, věděla jsem, že je mezi námi příliš mnoho nevyřčeného.“

Pokusil se ji zarazit, ale nedala mu šanci.

„Vím, že ti dlužím vysvětlení.“

Pochopil, že nemá smysl jí vysvětlovat zbytečnost této scény. Potřebovala se vymluvit. Ne kvůli němu, ale kvůli sobě. Aby svým představám dodala zdání skutečnosti. Neušetřila ho ničeho. S pocitem mírného znechucení musel vyslechnout události oné noci, kdy ji Gilbert odvezl z Barfleuru na Zámeček. Noci, kdy on sám zápasil o život a jedinou světlou nadějí mu byla právě ona.

„Nechtěla jsem to,“ opakovala neustále a Maxmilián myslel na to, že její snaha je dojemná, ale zcela zbytečná. Netoužil jitřit dávno zahojené rány.

„Myslela jsem, že mi odpustíš,“ řekla zklamaně.

„Ale já jsem ti už dávno odpustil. Ostatně ani nebylo co. Neměla jsi ke mně žádnou povinnost. Nic jsi mi neslíbila.“

„Mluvíš, jako bych ti byla i tenkrát docela lhostejná.“ Potlačil touhu dotknout se černé pásky přes oko, neboť tato připomínka byla výmluvnější než všechna slova.

Nejspíš to poznala, protože natáhla ruku a pohladila ho po čele.

„Promiň.“ Prstem lehce přejela po jizvě na jeho tváři.

„Tohle mi přece nikdy nemůžeš odpustit. A já tenkrát vůbec netušila, jak hrozné to zranění bude. Pamatovala jsem si jen tvář zalitou krví, nevěděla jsem…“

„Lucie!“

Nebyla k zastavení.

„Když jsem tě dnes poprvé viděla, byl to pro mě šok. S tou páskou přes oko vypadáš jako nějaký pirát.“ Nasadil lehký tón.

„Co máš proti pirátům?“

„Já…,“ zarazila se, „vlastně nic.“ Malinko zaváhala, ale když viděla, že jí naslouchá, dodala odhodlaně:

„Mnohokrát jsem toužila vrátit čas zpátky. Až k oné noci, kdy jsi mě bosou doprovázel sem na Barfleur. Jednala bych teď úplně jinak než tehdy. Teprve v den, kdy jsem tě navždy ztratila, jsem si uvědomila, že tě miluji. Že jsem tě už tehdy milovala. Kdybych ti teď řekla: Pojď, vrátíme zpátky tu noc, vrátíme ji až ke chvíli, kdy jsi mě hledal v rybníce s převrženou pramičkou… Co bys mi odpověděl?“

Nepatrně se usmál.

„Přece bych souhlasil. Vždyť to bylo úchvatné. Měla jsi na sobě tenkou spodničku a byla jsi překrásná.“

„Opravdu si to myslíš?“

„Samozřejmě.“ Tentokrát nezaváhala.

„Tak se k té noci vrátíme. Stačí, když mi pomůžeš rozepnout šaty.“

Vyhověl jí, malinko zaskočený tím, že to byla ona, kdo projevil aktivitu. A že to udělala tak samozřejmě.

„To stačí,“ řekla, když se vypořádal se zapínáním na zádech. „Teď se otoč.“

Vyhověl jí. Slyšel šustění šatů a pak rychlé kroky.

Obrátil se.

Stála uprostřed měsíčního svitu s rukama zdviženýma k hlavě a vytahovala si z vlasů lesklé ozdoby. Na sobě neměla ani tu vzpomínanou spodničku. Její tělo se stříbřitě lesklo, měsíční cesta přes vodu začínala přímo u jejích nohou.

Musela vědět, že se na ni dívá, přesto se ani jednou k němu neotočila. Zahodila poslední sponku, předklonila se a skočila do vody.

Měsíční cesta se zavlnila, stříbrný lesk se roztříštil na drobná zrcátka. Než se hladina stačila ustálit, Lucie se vynořila o hodný kus dál. Pravidelnými tempy se vydala na druhou stranu ke vzdálenému břehu utopenému v temnotách.

Maxmilián shodil šaty i boty a ponořil se do vody vyhřáté včerejším slunečným dnem. Orientoval se podle tichého šplouchavého zvuku. Touha, která ho poháněla, způsobila, že dnes plaval mnohem rychleji než obyčejně. Lucii dohonil právě ve chvíli, kdy vylézala z vody. Vyskočila na břeh, klekla si a podala mu ruku. Stejně jako tenkrát, ačkoli teď to neměl zapotřebí, zdejší břeh nebyl tak vysoký a on necítil únavu jako tehdy.

Přesto přijal její ruku a vyskočil z vody. Oba se napřímili naráz.

Bylo to živelné objetí dvou vyhladovělých. Netrpělivé, dychtivé a trošku drsné. Orosená tráva studila, ale oni ji nevnímali. Milovali se beze slova jako dva zatracenci, jako odsouzení, jimž bylo splněno poslední přání.

Zadržela ho, když se zvedl na loktech.

„Nemusíš se bát. Já přece nemůžu… nemůžu mít děti…“

Podlehl tlaku jejích paží a rád se nechal přesvědčit.

Rozednívalo se. V kalném světle hleděl Maxmilián ze strany na Luciinu tvář a uvědomoval si, že před chvílí cítil jen touhu. Ne lásku, pouze touhu, jakou by cítil při stejné situaci s každou půvabnou ženou. Ve chvíli, kdy se s ní miloval, mu bylo úplně jedno, že je to Lucie. Dívka, která se mu vynořovala ve snech celá čtyři léta. Ve stejném ději, ale přesto úplně jinak. Ne na břehu rybníka při kvapném žádostivém objetí. Tak smyslném a zkušeném. Všechny něžné vzpomínky a sny se rozplynuly ve chvíli, kdy se jí zmocnil. Zbavil se posledního záchvěvu lásky v okamžiku, kdy ona ji v sobě znovu vzkřísila.

Když otevřela oči a podívala se na něho, políbil ji. Něžně, co nejněžněji, aby zahnal provinilý pocit z toho, že ji přestal milovat.

Nic nepoznala. Usmála se a znovu zavřela oči. Políbil ji na víčka a cítil nejasný stud za to, co dělá.

„Vždycky jsem věděla, že budeš něžný,“ zašeptala nečekaně. „Zdávalo se mi o tom. Ode dneška budu mít konečně na co vzpomínat. Jen nevím, jak přežiju všechny další dny. Bez tebe.“

Zamrazilo ho. Její hlas zněl mazlivě a on si uvědomil, že nebyl něžný. Nezajímalo ho, co cítí ona, nemyslel na ni tak, jako myslí muž na ženu, kterou miluje. Cítil jen živočišnou touhu, a to bylo zoufale málo.

Rosa ho náhle začala studit. Od vody zavál vánek a rozčeřil klidnou hladinu.

Zvedl se a pomohl Lucii na nohy.

„Poplaveme zpátky, už je skoro světlo.“

Voda je zahřála, teď ráno byla mnohem teplejší než vzduch. Plavali pomalu, vášeň, která je poháněla, vyprchala.

Když dorazili ke břehu, kde zanechali šaty, bylo už úplné světlo a Maxmilián si uvědomil, že to, co dělají, je vyložená neopatrnost. Kdyby je někdo zahlédl…

Lucie zřejmě na nic takového nemyslela. Beze spěchu si ždímala mokré prameny vlasů a sušila je krajkovou spodničkou. Denní světlo jí neubralo nic na kráse a on si pomyslel, že je to velmi půvabná milenka. Ano, milenka.

Proč ostatně ne? Fyzicky si vyhovovali, navíc to bylo pohodlné. Nemyslel na Gilberta, necítil žádné výčitky svědomí. Už dávno přestali být přátelé.

Odhodila vlhkou spodničku a otočila se k němu.

Vypadá jako velmi mladá dívka, napadlo ho. S tím dychtivým, trochu naivním výrazem, s úzkými boky a drobnými ňadry. Měl raději zralejší ženy, ale Lucie byla zvláštní kapitola. Silně ho tělesně přitahovala. Když ji teď objal, bylo to zcela upřímné gesto.

Poslal ji napřed a sám zůstal na břehu rybníka ještě půl hodiny. Pro jistotu. Už tam na hrázi na něho ale začala padat únava. Napětí, které pociťoval zvečera a které mu nedovolovalo usnout, pominulo. Milostný zážitek s Lucií mu vyčistil myšlenky, uklidnil nepokojnou krev. Když se vracel domů, měl už jasno v tom, co bude následovat. Lucie byla příjemná milenka. Dříve či později by si musel stejně nějakou nalézt. Tak proč ne ji? Ženit se nehodlal a svobodnou dívku jako přítelkyni proto zvolit nemohl. Z tohoto důvodu se Lucie jevila jako ideální. Se vším všudy.

Maxmilián si prohrábl vlasy a usmál se do slunce. Cítil se skvěle. Jeho návrat domů dopadl lépe, než očekával.

U snídaně všichni překypovali dobrou náladou, jako by se na ně přenášel Maxmiliánův optimismus. Michèle zářila a Christian vypadal, jako by mu z prsou spadla velká tíha. Ostatní hosté hleděli spokojeně, neboť je neminulo pozvání do Saint Louvois.

Jen Lucie se tvářila nezúčastněně. Na Maxmiliána ani jednou nepohlédla, ale v očích měla něco, co tam ještě včera nebylo. Nikdo si toho nevšiml. Ani Gilbert, který se na ni díval jen málokdy a místo toho koketoval se všemi ženami v přijatelném věku.

Maxmilián ho chvíli přes stůl pozoroval, jako pozorujeme podivného neznámého živočicha.

Proč by sis měl zasloužit něco lepšího, říkal si v duchu. Ty, který sám nebereš na nikoho ohledy…, zahlédl pohyb Gilbertovy ruky sunoucí se pod stolem ke kolenu jeho sousedky a odvrátil se. V příští chvíli na něho zapomněl.

Kapitola 3

Vlaštovčí dům zářil spoustou světel. Odrážela se ve vodě kanálů ústících do jezera a odrážela se i v jezeře samém.

„Je tu tolik světel, že mi to připomíná Paříž,“ řekla na podzim Michèle, když se večer dívala z okna. „Připadá mi zvláštní, že všechnu tu krásu vytvořil pro své potěšení můj vlastní syn.“

„Zřejmě si tím něco vynahrazuje,“ odpověděl jí tehdy manžel. „A neztrácí přitom dobrý vkus. Když si vzpomenu na všechny ty nesmysly o paláci z Tisíce a jedné noci…“

Maxmilián je tehdy nechtěně vyslechl. Otcův názor ho překvapil. Opravdu si něco vynahrazoval tím, že se obklopoval krásou? Potřeboval ji, aby kompenzoval pocit vlastní ošklivosti, pocit, o němž se domníval, že ho už dávno překonal?

Zřejmě na tom něco bylo. Obklopovat se krásnými předměty mu působilo radost. Ti, kdož při jeho návratu očekávali pozvání do orientálního paláce, ale byli zklamaní. Nic takového jim nabídnout nemohl. Vlaštovčí dům byl přísně klasicistní sídlo a Maxmilián dbal na to, aby je obnovil v jeho bývalé nádheře. Čisté linie, spousta světla, nábytek, jenž byl uměleckým dílem sám o sobě, sochy a porcelán, ale především obrazy. Maxmiliána už před mnoha lety nadchla díla Ingresova, jeho nádherné portréty a především akty.

Ingres jako žák Davidův byl jedním z nejvýznamnějších představitelů francouzského klasicismu. Nepochopení ve vlasti ho vyhnalo za hranice, na dlouhá léta se uchýlil do Itálie, kde namaloval svá nejlepší díla. Mnohá z nich byla součástí a pýchou Maxmiliánovy proslulé sbírky.

Přestože se zámek v Saint Louvois nepodobal paláci z Tisíce a jedné noci, byl stále vábničkou jak pro starou šlechtu, tak pro mladou buržoazii, jež se ji snažila ve věcech vkusu často napodobit a pokud možno i překonat. Maxmilián zosobňoval oba tyto světy. Aristokrat ze starého rodu a zároveň majitel prosperujících podniků. Jeho sídlo se stalo měřítkem vkusu, jeho umělecké sbírky předmětem obdivu i závisti. Být pozván do Saint Louvois bylo stále vyznamenáním a pro mnoho lidí v kraji i nezapomenutelnou a výjimečnou událostí. Přes zimu nápor hostí do Vlaštovčího domu poněkud ustal, s přicházejícím jarem se opět obnovil. Někdo zajel na dva dny, někdo na týden, jiný byl pozván na měsíc. Záleželo na tom, jaké místo v hierarchii Maxmiliánových přátel zastával.

Podle tohoto měřítka by se zdálo, že vůbec nejoblíbenější osobou je Gilbert, bez něhož se neobešla žádná společenská akce. Pobýval ve Vlaštovčím domě tak často, že v něm prakticky bydlel.

Tento rys Maxmiliánovy povahy nemohla pochopit ani jeho, ani Gilbertova matka. Na to, že by ve hře byla opět Lucie, žádná z nich se neodvážila pomyslet. Maxmilián ostatně v její společnosti příliš nepobýval, zdálo se, že je mu zcela lhostejná. Nevyznamenával ji pozorností víc než jiné ženy.

Gilberta nic z toho, co trápilo matku a tetu, ani nenapadlo. Byl spokojený s dobrým bydlem i s tím, že Maxmiliánova štědrá ruka mu zůstala otevřená. Čerpal z ní neomezený úvěr a nedělal si starosti, že by ho někdy musel splácet. Mnohokrát se nechal slyšet, že je stále Maxmiliánovým nejlepším přítelem, že jejich letité přátelství překonalo i dávný souboj a dlouhé odloučení.

Maxmilián ta slova nikdy nepopřel. Gilbertovi přitom zcela uniklo, že přes proklamované důvěrné přátelství nikdy nejsou jedinými hosty v Saint Louvois. Vždycky se tu sešla početná společnost, v níž nechyběly půvabné ženy, k nimž se mohl chovat galantně. Nebral přitom žádný ohled na Lucii, která tvrdila, že do Saint Louvois jezdí nerada. Ve společnosti se nudila a dlouhé hodiny trávila ve svém pokoji, stěžujíc si na hluk, který jí působil bolesti hlavy. Nikdy se nezúčastnila žádné z vyjížděk, které Maxmilián pořádal pro své hosty, neboť překrásné okolí k nim přímo svádělo. Vyjížďky většinou vedl Maxmiliánův tajemník David Magnard, sám Maxmilián se omlouval nutnou prací.

Gilbertovi manželčina nepřítomnost vyhovovala, mohl se tak snadněji věnovat vlastním zájmům. Od začátku měl svůj vlastní pokoj, takže nebyl obtěžován přítomností věčně churavějící ženy. Klidně ji nechával jejímu osudu, spokojený s tím, že se o ni postará služebnictvo.

Jen jednou, když hrubě neuspěl u jakési mladé dámy, napadlo ho, že by mu mohla útěchu poskytnout vlastní žena. Byla to koneckonců její povinnost. Nedošlo k tomu jen proto, že na chodbě blízko jejích dveří narazil na Davida Magnarda, který ho přemluvil k partičce karet. Gilbert zapomněl na manželku, neboť ten den mu štěstí mimořádně přálo a on vyhrál na Davidovi značnou sumu peněz.

To bylo poprvé, co David Magnard porušil slib daný Maxmiliánovi a po letech opět zasedl ke karetnímu stolku. Gilbert ani ve snu netušil, kolik přemáhání musel David vynaložit, aby s ním dokázal prohrát.

Maxmiliánův poměr s Lucií tak mohl pokračovat nerušeně dál, ale přesto jej nečekaná událost o několik měsíců později ukončila.

Maxmiliánovi se Lucie zdála divná už od chvíle, kdy vystoupila z kočáru. Bledá, s tmavými kruhy pod očima. Vypadala jako skutečně nemocná a očividně utrápená. Napadlo ho, jestli Gilbert něco netuší, ale jediný pohled do jeho spokojené tváře ho přesvědčil, že tady se komplikací obávat nemusí.

Když pak ve vhodné chvíli zašel do jejího pokoje, nalezl ji v posteli s mokrým obkladem na hlavě. Popíjela bylinkový čaj a v obličeji měla ztrhaný výraz trpícího člověka.

„Jsi nemocná?“ zeptal se znepokojeně.

„Nic mi není,“ odbyla ho.

„Promiň, že jsem se ptal.“ Otočil se k odchodu, ale přede dveřmi ho zarazila.

„Počkej!“ Posadila se a odložila obklad. „Čekám dítě.“ Byl tak neprozíravý, že se zeptal: „S kým?“

Jen ta slova vyslovil, už litoval, že raději nemlčel.

„Přece s tebou.“

„To nemyslíš vážně, Lucie. Cožpak nežiješ s Gilbertem?“

„To s tím přece nesouvisí. S Gilbertem žiju řadu let a víš dobře, že to nebylo nic platné. To dítě je tvoje.“

„I kdyby to byla pravda, co čekáš, že udělám?“

Dobře slyšela tón jeho hlasu a byla si vědoma, že je mu celý rozhovor nepříjemný a že by byl nejraději daleko odtud. Netoužil ani po komplikacích, ani po dítěti.

„Spíš by ses měl zajímat o to, co udělám já,“ řekla zlostně.

„Co uděláš, Lucie?“ Znělo to ironičtěji, než chtěl.

„Co kdybych řekla Gilbertovi, že se s ním rozvedu, abych si mohla vzít otce svého dítěte?“

„Myslím, že moje otcovství je spíš tvým zbožným přáním než skutečností,“ řekl klidně. „Sama dobře víš, že bys o tom nikoho nepřesvědčila. Nejspíš ani sebe ne, kdybys byla upřímná.“

Začala plakat.

„Jsi odporný! Využil jsi mě a…“

„Lucie!“

„Řekni mi,“ vyjela na něho prudce, „vzal by sis mě, kdybych teď byla svobodná?“

Zaváhal, ale pak řekl pravdu. „Ne. Ale to přece dávno víš. Náš vztah nebyl založený na možnosti sňatku. Jinak by nevznikl.“

„Nikdy jsi mě nemiloval.“

Díval se na její tvář zmáčenou slzami a myslel na to, že má možná pravdu. Okouzlení, které ho spoutalo ve třiadvaceti, už dávno neexistovalo. Nemiloval ji.

„Ví Gilbert, že čekáš dítě?“ zeptal se.

„Ne. Chtěla jsem to říct tobě.“

„Lucie, myslím, že jsi měla začít u něho.“

„Vypadni z mého pokoje a už se nevracej. Slyšíš! Nikdy už se nevracej! Do smrti tě nechci vidět.“

Odešel a dal poslat pro Gilberta. Luciino prohlášení jím otřáslo, ale přesto nebyl ochotný věřit, že je otcem jejího dítěte. Gilbert nechtěl ani slyšet o tom, že by měli odjet ze Saint Louvois, sotva přijeli. Těšil se na dlouhý pohodlný pobyt a Luciino naléhání v něm vyvolalo nevoli. Na její zprávu o očekávaném potomkovi reagoval se směsicí nevíry a mírného rozladění. V jeho současné situaci představovalo dítě spíše komplikaci než radost.

Luciiny nevolnosti se stále zvětšovaly, a tak byl nakonec chtě nechtě přinucený k odjezdu domů. Odjížděl nerad, v duchu doufal, že mu Maxmilián navrhne, aby nechal manželku na Zámečku v matčině péči a sám se vrátil, ale bratrance nic tak pošetilého nenapadlo.

Odjeli oba a Maxmiliánovi se ulevilo. David Magnard, mlčenlivý pozorovatel a diskrétní společník, si oddechl také. Měl zájem o jednu malou veselou paní, nebylo jí ještě ani dvacet, ale byla milá a přítulná. Gilbert, který o ni projevoval zájem také, se mu hned od prvního dne pletl pod nohama. Po jeho nečekaném odjezdu měl svou dámu jen pro sebe.

Jelikož byl David Magnard člověkem majícím na mysli nejen své blaho, ale i blaho svého přítele, předal Maxmiliána do laskavé, poněkud mateřské péče jiné roztomilé dámy. Maxmilián se zprvu bránil, že Joan de Luz je téměř o patnáct let starší než on, ale pak poznal, že je to nejen milá, ale i velice chytrá dáma, a přestal se jejímu zájmu zpěčovat.

Lucie ani Gilbert se už neozvali a on si s pocitem provinilé úlevy říkal, že je to tak lepší.

Ostatně více než ženami, které zůstávaly přes všechna potěšení i komplikace pouze na okraji jeho zájmu, zabýval se svými podniky. Uspokojení, které mu přinášely prosperující továrny, bylo mnohdy silnější než milostný cit.

Hned první měsíce po návratu rozšířil sklárnu, jíž s přehledem vládli Češi a na kterou do té doby podle jeho pokynů dohlížel otec. Skoupil další pozemky na své straně řeky a otevřel pískovnu. Nechal postavit dvě nové dílny a zmodernizoval stávající ubytovny pro dělníky. Z původní sklářské huti tam usadil jako mistry tři české skláře i s rodinami.

Sklárny se vyplácely, zisky přinášel především vývoz. Dobré obchodní styky, které navázal na cestách, nesly ovoce. To, že měl blízko k železnici, mu ušetřilo výlohy s drahou dopravou.

Měl ještě mnoho dalších plánů, ale nečekaně narazil na nepřekonatelnou překážku. Rozšíření výroby si žádalo výkup pozemků překážejících provozu. Ze zemědělského hlediska byly zcela bezcenné, tento kraj se úrodnou půdou právě nehonosil. Holé písčité kopce a chudé pastviny byly svým majitelům v posledních letech spíše přítěží, proto Maxmilián při jejich výkupu nikdy nenarazil na odpor. Až teď.

Do jeho nynějších pozemků se jako klín zakusovaly pastviny a les jakéhosi zchudlého baronka, který po celém kraji vykřikoval, že si jako jediný zachová hrdost a neprodá. Je to jeho majetek zděděný po předcích a on není hokynář, aby s ním kupčil.

Ty řeči se nesly po kraji rychlostí větru a všude budily zaslouženou pozornost. Něco takového tu ještě nebylo.

„Je to obyčejný trik ke zvednutí ceny,“ krčil rameny Maxmilián, „nic nového pod sluncem.“

David se tvářil skeptičtěji.

„Tím si nejsem jistý. Jednal jsem už se spoustou lidí, ale tenhle dědek je z trochu jiného těsta. Ostatně je to Gaskoněc. Ty pozemky dostal spolu s titulem jeden jeho předek. Byl Napoleonovým důstojníkem, dědek tvrdí, že generálem. Vyznamenal ho sám císař. Kvůli těm pozemkům odešel generál z rodného kraje a usadil se tady. Jeho potomek je vzteklý, mrňavý tajtrdlík, ale vzdor všemu pořád vede svou:,Neprodám! Za žádnou cenu! Se mnou peníze nehnou. Nepotřebuju je, raději zůstanu chudý a svou dceru nechám až do smrti v klášteře.‘ Ty pozemky jsou totiž její věno.“

Maxmilián se zasmál.

„To je skutečně věno k pohledání. Kolik měla ta dáma díky němu nápadníků?“

David kupodivu zůstal vážný.

„Asi by jich bylo dost. Ne samozřejmě kvůli věnu, ale ona je ta nejkrásnější dívka, jakou jsem kdy viděl. Kdyby nebyla tak chudá, poprali by se o ni. Takhle má, bohužel, smůlu. Je odporná doba. Ti, kteří by se jí rádi dvořili, jsou chudí, ti, kteří mají peníze, netouží po sňatku s krásnou, ale nemajetnou dívkou.“

„Poslyš,“ řekl Maxmilián, stále ještě v dobré náladě, „mluvíš tak, jako by ti starý Clisson slíbil provizi, když mě přemluvíš. Vždyť ty se mě dost nápadně snažíš přivést na myšlenku, že bych si tu dívku měl vzít nádavkem k lesům zarostlým buřinou a zničeným polomy.“

David jen pokrčil rameny, což Maxmiliána překvapilo.

„Ty ses opravdu zbláznil.“

„Samozřejmě že ne,“ řekl David vážně, „ale kdybych byl na tvém místě, uvažoval bych o tom. Ta dívka, která zbytečně uschne v klášteře, by byla hodna dělat paní v Saint Louvois. Dobře jsem si ji prohlédl, ona je k tomu dokonce přímo stvořená.“

„Kolik je jí?“ zeptal se Maxmilián podezřívavě. „Abys mi náhodou nechtěl podstrčit nějakou vysloužilou přítelkyni.“

David se neurazil.

„Osmnáct. Je mladá a je nádherná. Štíhlá a krásně rostlá. Má vlasy barvy starého zlata a obrovské tmavé oči. Nádhernou chůzi…“

„Zadrž! Tys opravdu dostal od jejího otce provizi. Dohazuješ mi ji jako koňský handlíř neprodejnou kobylu.“

Tentokrát se David urazil. Kam až Maxmiliánova paměť sahala, bylo to vůbec poprvé, co se David urazil pro nějakou ženu. Navíc pro ženu, která nepatřila ani jednomu z nich, a jak logika napovídala, ani nikdy patřit nebude.

Pro ten den rozhovor o pozemcích skončil, ale v průběhu následujících měsíců se k němu několikrát vrátili. Zvlášť potom, co starý vztekloun Clisson odolal poslední nabídce, kterou mu David Maxmiliánovým jménem učinil, pětinásobku původní ceny, což v praxi znamenalo téměř desetinásobek ceny skutečné.

Ty zanedbané, ladem ležící pozemky začaly strašit Maxmiliána i ve spaní. Teď už to byla věc cti. Něco jako sázka mezi dvěma stejně neústupnými muži. Rozhodl se podniknout další kroky osobně.

V doprovodu Davida se vypravil za potomkem Napoleonova generála v hloubi duše zvědavý, jak vypadá člověk, který se rozhodl s ním změřit síly.

Zpustlost Clissonu Maxmiliána už na první pohled odpuzovala, stejně jako každého normálního člověka odpuzují vředy a svrab. Tak nějak to totiž vypadalo. Rozblácený dvůr, zanedbaná zahrada, vrata visící na jediném pantu, opadaná omítka a obrovské vydrolené kusy zdiva ležící všude kolem domu. Polovina oken obytné budovy měla vytlučená skla a dírami ve střeše muselo při každém dešti vydatně pršet.

Maxmilián se tím obrazem zkázy rozhlížel s viditelným odporem.

„Tys mi celou dobu lhal,“ obrátil se k Davidovi. „Tohle nemůže být domov dívky, o níž jsi mi vyprávěl. Jako nemůže vyrůst růže na smetišti, tak ani tady nemůže žít nikdo s nepokřiveným tělem a duší. Pokřivené prostředí rodí pokřivené tvory. Ten, kdo tady vyrůstal, musí být nadosmrti poznamenaný. A neříkej, že nemáš stejný pocit. Tady čiší zmar provázený ošklivostí z každé zdi.“

„Ale ona tu nevyrůstala,“ nedal se David. „Když jí bylo třináct, zemřela jí matka. Při porodu, což mi připadá obzvlášť ohavné. Ten starý vztekloun se totiž nikdy nevzdal naděje na narození mužského potomka. Po matčině smrti strčil dceru do kláštera. Ta mrtvá paní byla zřejmě prozíravá, protože peníze na výchovu dcer složila už mnoho let dopředu. Tak aby je starý nemohl rozházet. Byla to ta nejlepší věc, kterou mohla udělat. U jeptišek se dcerám dostalo alespoň základního vzdělání, které ta malá dokázala zužitkovat, což každá neumí. Jako například její starší sestra. Ta je v klášteře už dlouhou řadu let. Odešla z něho jen proto, aby se vdala, ale po necelém roce se zase vrátila. Jako vdova. Je neslaná a nemastná a taková už navždycky zůstane. Chybí jí oheň, který zdědila mladší. Jenže ani té nebude k ničemu, když nesežene muže, který by ji z kláštera vyvedl.“

Maxmilián se poprvé od vstupu na Clisson zasmál.

„Chceš mě přemluvit k ženitbě z lítosti? Ne, Davide. Ani kdyby byla opravdu taková nebo třeba i dvakrát tak dokonalá. Netoužím změnit pohodlný způsob života a už vůbec si nehodlám uvázat na krk dívku, která by mi předstírala lásku jen proto, aby se nemusela stát jeptiškou nebo se vrátit do nuzných poměrů. Navíc je jí osmnáct. Umíš si mě představit, jak se jí dvořím a jak trpělivě naslouchám jejímu žvatlání?“

„Umím,“ odpověděl David klidně. „Neříkej, že se nedokážeš dvořit krásné ženě bez ohledu na to, jestli je jí třicet nebo osmnáct. Navíc bych tě rád opravil, ona nežvatlá. Spíš se obávám, že žvatlat budeš ty. Údivem, až ji uvidíš.“

Table of Contents

Věno slečny Isabelly

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Panský dům