Jitka Blažková 

Anetchen, dívka ze Sudet 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Jitka Blažková, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1980-2 (epub) 

ISBN 978-80-279-1981-9 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Tatínkovi, 

jehož vzpomínky mi byly inspirací k dalšímu studiu
a poté k napsání tohoto příběhu 

1. 8. 1937 

Sfoukla jsem všech šest svíček jedním dechem. Maminka vyzvídá: „Přála sis něco? Splní se ti to.“

„Přála, ale neřeknu co,“ olíznu ukazováček, který jsem zabořila do krému na vrchu dortu. Ňam, ta moje mamka umí dorty! A vím, že přání se říkat nesmí, jinak se nesplní. Přeju si totiž věc drahou, skoro nedostižnou. Dlouho si ji přeju.

Červenou tašku do školy!

Viděla jsem ji, když jsme s maminkou byly za tetou v Karlsbadu. Byla vystavená za výlohou nedaleko kolonády a zcela předčila dojem z horkých pramenů, ze samotného Vřídla i z návštěvy galerie. Krásná, červená, lesklá, se dvěma kapsami… Sen!

Rodiče se usmívají, tatínek má ruce za zády. Znamená to jediné – drží dárek!

„Tak co? Dáš si nejdřív dort, anebo chceš vědět, co jsme ti s maminkou k narozeninám přichystali?“

„Dárek, prosím…“

„Tak ti přejeme všechno nejlepší, ať ti dárek přinese jen štěstí,“ a už jej ukazuje zabalený v hedvábném papíře s červenou mašlí.

Bože, vzdychnu, to snad… Že by?

Dárek je obdélníkový, pevný. Opatrně rozbaluju a – ano! Krásná červená taška do školy! Není to sice ta z Karlsbadu, ale je taky krásná! Nemá ty dvě kapsy, ale má chlopeň s lesklou stříbrnou přezkou. Tahle je snad ještě hezčí!

„Děkuju, děkuju!“ Pusa tátovi i mamce a už zkoumám, co všechno se v tašce skrývá, když rozepnu přezku. „Jé, tabulka!“ vydechnu.

„Asi ji ve škole budeš potřebovat, viď? Und Griffel, písátko, co?“

„To tam je taky?“ a už šmejdím rukou v druhé kapse tašky. Je tam i houbička.

„No – náš dárek asi vidět nechceš,“ usmívá se dědeček, tatínkův tatínek.

Ale to už mi teta, tatínkova sestra, podává bílou krabici převázanou mašlí: „Děvenko moje, tak ty už jsi školačka! Ať se ti ve škole líbí, ať jsi zdravá,“ líbá mě do vlasů.

Děda mi dává pusu na obě tváře. Jsem už zvědavá, co v krabici je. Krásné červené střevíčky s podobnou stříbrnou přezkou, jaká je na tašce! Jsem šťastná, šťastná, šťastná!

Maminka nese talířky a krájí dort. Nadýchaný piškot s citronovou chutí, vanilkový krém. Nechávám sousta rozplynout na jazyku. Ale očima pořád sleduju tašku a střevíčky. Taková krása.

Z nepozornosti mi kousek krému končí na šatech. Ty jsem dostala jako první dárek od babičky, která bydlí s námi. Ušila mi červeně kostkované s bílým límečkem.

Já budu první den školy krásná, dochází mi náhle.

1. 9. 1937 

Běžíme s Alenkou spolu k domovu, obě už školačky.

Maminky nás ráno do školy dovedly po silnici. Není to daleko. V malé třídě, v původním parádním pokoji předchozího majitele, bylo snad víc rodičů než nás, nových žáčků. Pan řídící nás přivítal, sdělil, co je potřeba ještě koupit. Také slíbil, že v červnu – ale nejpozději do roka – bude už hotová nová budova České menšinové školy v Nádražní ulici. Pak pan učitel rodičům řekl, že mohou jít všichni klidně domů, že nás dnes zdrží asi hodinku.

Pochopitelně jsme si s Alenkou sedly do lavice vedle sebe.

Teď se držíme za ruce a je nám báječně, protože už jsme velké. A protože jsme velké, jdeme ze školy samy. Slíbily jsme ráno maminkám, že nepůjdeme po silnici, ale zadem kolem křížku. Je to sice trochu zacházka, ale v tom slavnostním pocitu to nevadí. Míjíme autodílnu, kde se vyučil a teď pracuje můj bratranec Rudi.

Dnes se tam ale nezastavím, mám přece své krásné nové šaty a červené střevíčky, nechci se umazat! Míjíme židovskou synagogu, je to zvenku úplně obyčejný dům, kde také bydlí místní rabín. Nikdy jsem ale uvnitř nebyla, nevím, jak to tam vypadá. Zítra se zeptám Ester, taky s námi nastoupila do první třídy.

„Kde je vlastně Ester? Proč nešla s námi?“ otáčím se na Alenku.

„Ty jsi… Má přece oslavu prvního dne ve škole a celá rodina se sešla u jejího strýčka, co má obchod vedle německé školy. To jsi nevěděla?“

„U vás se taky bude slavit?“ ptám se, protože já žádnou oslavu nečekám.

„Asi ne, je všední den, tatínek je v práci.“ To je pravda! I můj tatínek je v práci a bez něj by mě oslava ani nebavila.

„A tady jdou dvě krásné panenky,“ usmívá se na nás stařičká paní Steinová. Jako vždy při sluníčku sedí na lavičce před okénkem své světnice. „Pojďte, něco pro vás mám.“ Už loví v kapse.

Rodiče mi sice říkají, že si od cizích lidí nemám nic brát, ale paní Steinová není cizí, maminka se s ní zdraví a povídá si s ní. Na dlani má paní Steinová dva bonbóny v modročerném papírku, hašlerky.

„Děkujeme,“ usmíváme se na ni.

„A jak škola, líbila se vám?“ Alenka s plnou pusou přikyvuje, já krčím rameny. Ale už hopsáme luční cestou kolem křížku k domovu.

„Tak co?“ vítá mě babička, maminka maminky, zvědavě.

„Co škola?“

„Gut! Ale už vidím, že jsem si s tím vůbec neměla nic začínat!“ S babičkou mluvím německy stejně jako s maminkou. Ta se snaží mluvit třeba s Královými česky, ale vznikají z toho někdy legrační věty. Tatínek a jeho otec, můj děda, se mnou mluví česky, proto umím tak dobře, že jsem mohla začít chodit do české školy.

„Ve třídě nás je deset,“ hlásím, „a já sedím s Alenkou Královou.“

„Jen ať jste mi hodné,“ otočila se maminka od kamen.

„Já vím,“ nebaví mě poslouchat napomínání. „Můžu ven?“

„Jistě, po obědě – připrav talíře, převleč se, ať si neumažeš šaty, a pak můžeš.“

Sbíhám čtyři schody vedoucí do zahrádky kolem našeho domku. Sousedova Kristin si hází míčem se starší sestrou Marií. I Kristin začala chodit do první třídy, ale do německé školy. Ráda bych chodila s ní, ale maminka mi vysvětlila, že v Československé republice je správné chodit do české školy, umět správně česky nejen mluvit, ale i psát.

No, mě usmiřovalo, že do první třídy se mnou chodí taky Alenka Králová, moje další dobrá kamarádka. Královi jsou naši druzí sousedi. Pan Král je zástupcem výpravčího u dráhy. Přivydělává si navíc pronajímáním jedné místnosti švadleně Rosensteinové. Slečna tam má zařízený salón, kde šije i obsluhuje všechny místní zájemkyně o módu, protože sama bydlí s rodiči v malém domečku u synagogy.

Tatínek a pan Král jsou přátelé. Oba jsou ajznboňáci, jak říkají, a včelaři a vedou o včelách dlouhé hovory.

A právě s Kristinou a Alenkou si nejvíc hrajeme u nás na zahrádce. Tatínek tam má složené pražce, musí prý udělat plot. Ty tvoří pravidelnou krychli, to je naše kuchyňka. Hrajeme si na bytečky, vaříme a zveme se na návštěvy. Pečeme z písku a bláta buchtičky a dortíčky, mačkáme směs do prázdných kulatých krabiček od krému na boty, vyklopíme a zdobíme květinami, jež zrovna kvetou na naší louce za zahrádkou.

Dnes si všechny stěžujeme, jak drahé jsou věci, které jsme musely koupit dětem do první třídy. Začala s tím Kristin, která česky mluví hůř než moje maminka: „No ještě, še mít ja ten starši cholka, še nemusela ja šecko nofy kupofala.“

„Basama fousama!“ ozývá se od vrátek tatínkův hlas.

„Holky jedny, zase mi to dřevo zaplácaly blátem,“ hudruje a jako jindy nakonec jen mávne rukou. Můj tatínek je moc hodný. Opravdu moc. Nikdy na mě nevztáhl ruku, jak to vyprávěly ostatní děti. Když já jsem jako ostatní říkala, že doma dostanu, nikdo mi nevěřil, protože nikdy nikdo neviděl, že bych dostala i jen jednu facku.

To už stojí mezi dveřmi domu maminka: „Tak, mojdl, pojďte, zvu vás na kakao a na dort, když už jste všechny školačky.“ Děvčatům se zrcadlí radost v očích. Maminčin citronový dort je vyhlášený.

Tak přece máme oslavu! A po měsíci opět výtečný dort…

ZÁŘÍ 1937 – LÉTO 1938 

Škola mi bere spoustu mých dosavadních radostí. Na hry s kamarádkami nezbývá tolik času. Kristinu především v zimě vídám jen někdy, protože má jiný rozvrh než já. Navíc mi maminka domluvila hodiny houslí u pana řídícího z německé školy, takže mívám odpoledne zaplněná. S Alenkou sice bývám častěji, píšeme spolu úkoly, čteme, ale na hraní nám zbývá času žalostně málo.

Alenka od Ježíška dostala moc pěknou knížku Boženy Němcové Národní báchorky a pověsti. Umím už je zpaměti a vyprávím je doma mamince a babičce. Dokonce jsem pro ně vyrobila filmovou promítačku. Rozstříhala jsem na proužky hedvábný papír, v němž byla zabalená školní brašna. Pruhy jsem slepila do dlouhé role a pokreslila obrázky k pohádkám. Zvlášť hrdá jsem na pyšnou princeznu, ta se mi tedy doopravdy povedla! Král Miroslav má trošku větší nos, ale toho si divačky ani nevšimnou. Do krabice od červených střevíčků jsem po stranách vystřihla otvory na založení „filmu“, kulatý otvor do dna krabice. Tudy jde světlo z baterky. Ačkoli jsem zatemnila okno, nepromítá se mi můj výtvor na stěnu, dokonce ani na plátno, které jsem na mamince vyškemrala. Bohužel nemám promítací aparát Zeis-Ikon na šetnáctimilimetrový film jako ve škole. Pan řídící na něm promítá zajímavé dokumenty.

„No nedá se nic dělat, budete muset koukat přímo do přístroje,“ poučila jsem divačky důležitě.

Sedí v zšeřelé kuchyni, já vyprávím tak zaujatě, že ani nevidím, že mi obě divačky usnuly.

Od Vánoc nám vyhrává společný dárek – rozhlasový přijímač. Když v rádiu hrají písničky, baví mě navlékat na nit červené skleněné korálky, můj dárek od Ježíška. Je jich plný pytlíček. Nejvíc se mi asi líbí písnička, taková pochodová, „Když nás půjdou milióny“. Zpíváme si ji s Alenkou, když šlapeme do školy: „… proti proudu postoupíme o sta kilometrů…“

V pondělí 14. března nám pan řídící ukazuje na mapě Československou republiku a není při tom veselý. Z velké části ji po anšlusu Rakouska obklopuje Německo. Také nám vypráví o slavné minulosti českého království.

Ten den se s Alenkou domlouváme, že si půjdeme k Palivcovým půjčit nějaké české knížky. Jen se ještě musím zeptat maminky.

Vcházím do kuchyně, kde má maminka puštěný rozhlasový přijímač. Poslouchají s tatínkem nějakého pána:

„… naše republika necítí se bezprostředně ohrožena a nemá vůbec obav, že by mohla být snadno, rychle a beztrestně znásilněna…“

„Tati, co je to znásilněna?“ ptám se, protože mě pán zaujal.

„No, že nás nepřemůžou. Chtěla jsi něco, Aničko?“ Maminka rozhlas ztišila.

„Ráda bych si šla s Alenkou Královou půjčit české knížky k paní Palivcové z Hrádku.“

„To můžeš, jistě, a ona o vás ví?“

„To nevím, to Alenka – “

A ta právě v tu chvíli klepe na dveře. „Ano, tatínek to s ní domluvil po telefonu, mluvili jsme o tom doma už včera.“

„Tak běžte, mojdl,“ usmívá se maminka, jen mi ještě urovnává límec na kabátě a pohledem kontroluje, zda mám čisté boty.

Od nás už je to k Hrádku kratší kolem Zámeckého rybníka.

„Tatínek mi říkal, že pan Palivec pracoval v Anglii,“ sděluje mi Alenka, „a paní Palivcová že je sestrou opravdového malíře a opravdového spisovatele.“

„Jak se jmenujou?“ zajímá mě. Nikdy jsem živého spisovatele neviděla a neviděla jsem ani nikoho, kdo by s ním byl příbuzný. Připadá mi, že všichni už žili hodně dávno, třeba jako paní Božena Němcová. A malíři jsou na tom obdobně.

„Josef a Karel Čapkové.“

„Karel Čapek? To vím, tatínek má od něj v knihovničce cestopisy o Itálii a Španělsku.“ Jsem ráda, že jdeme k sestře spisovatele, kterého znám.

Zazvonit jsme musely už u vrat na konci majestátní topolové aleje. Otvírá nám dívka v krásných černých šatech s tuhou naškrobenou zástěrkou bílou jako padlý sníh. Rusé vlasy se jí derou zpod bílého čepečku. „Pojďte dál, paní už na vás čeká v knihovně.“

Paní Palivcová, černooká, tmavovlasá dáma, se nás s úsměvem laskavě ptá: „Víte, co byste si chtěly půjčit, nebo vám mám něco doporučit?“

Překvapená slyším svůj hlas: „Já bych chtěla něco od vašeho pana bratra, ale jeho cestopisy má tatínek doma.“

„A to mě těší, že tu má čtenáře. Co takhle Devatero pohádek od Karla a Povídání o pejskovi a kočičce od Josefa?“

„Ano, to bych si prosila,“ říkám už při plném vědomí a těším se, že si počtu.

„A co vybereme tobě?“ otáčí se paní Palivcová k Alence.

„A vy jste taky něco napsala?“

Paní Palivcová se usmívá: „Jen takové pohádky, co mi vyprávěla babička.“

„Já bych si je půjčila,“ kurážně říká Alenka, „my si knížky s Aničkou vyměníme, a až je všechny přečteme, přineseme je.“

„Dobře, ale přece jen mi řekněte celá jména a kde bydlíte, abych věděla, kde mé knížky cestují.“

Neseme si domů balíčky jako poklady. Postupně se z toho stává docela hezká tradice, každý měsíc si půjčujeme něco nového. A paní Palivcová se na nás usmívá stále přívětivěji.

Mamka je ráda, že si doma čtu a nechodím tolik ven, má o mě někdy zbytečně strach. Že jsem nesměla k Zámeckému rybníku vloni, než jsem začala chodit do školy, prosím, to jsem ještě byla malá, ale teď?

V květnu si tam kluci z naší třídy pouštěli lodičky, šla s nimi i Kristin se starší sestrou Marií, ačkoli obě chodí do německé školy, ale já jsem nesměla! To jsem zvědavá, kdy budu pro maminku dost velká! Asi jen u domácích prací… A úkolů!

„Musíš být rozumná, vidíš, co se děje,“ vážně mi maminka promlouvá do duše. „Kolik mladých mužů muselo na vojnu, nedej Bože, aby byla znova válka,“ křižuje se.

„To myslíš Rudiho?“

„Ano, tvého bratrance Rudiho a jeho kamarády. Mobilizace není pro nic za nic.“ Maminka je velmi, velmi vážná. Takže letos mě k Zámeckému rybníku zase nepustí.

Ano, nepustila, i když se Rudi a jeho vrstevníci po měsíci, v červnu, z vojny vrátili.

Konečně se přiblížil den závěrečného vysvědčení. Těším se. Jednak se týden před ním přestěhujeme do nové školy a pak – čekám samé jedničky. V notýsku ani jiné známky nemám. A po vysvědčení začnou prázdniny! To si budeme víc hrát s Alenkou a Kristinou.

Vysvědčení je podle očekávání. Na listu s předtištěnými kolonkami jsou krasopisně vypsané samé jedničky.

Hopsáme schválně kolem domku paní Steinové, abychom se s Alenkou a Esterkou pochlubily. Paní Steinová už sedí před domkem v poledním slunci, pokyvuje hlavou nad našimi jedničkami a pak, jako obyčejně, vytahuje z kapsy pro všechny tři hašlerky. Ještě si domlouváme, že se zítra sejdeme u nás, a už s Alenkou pádíme polní cestou kolem křížku domů.

Maminka i babička mají z mého vysvědčení radost. Babička dokonce tak velikou, že mi dává celou pětikorunu! Maminka mi zase k obědu udělala můj oblíbený rýžový nákyp se sušenými švestkami. To mi ty prázdniny báječně začínají!

Odpoledne jdu ukázat vysvědčení tetě a dědovi, oblečená ve svátečních šatech a v červených střevíčkách. Teta totiž bydlí na zámku a dědeček přebývá u ní, má tam svůj pokojík. Strejda je šafářem v hospodářství, které k zámku patří, a teta hospodyní. Maminka, než jsem se narodila, byla v zámku u pana Bezinského kuchařkou.

Jdeme brankou do zámecké zahrady, abychom nemusely obcházet celou ves po silnici.

„Frau Lesná,“ volá manželka zámeckého zahradníka. A jéje, jak paní Schusterová takhle začne, to bude na dlouho!

„Frau Lesná, ich muss…“ A už špitá mamince něco do ucha.

Maminka pokyvuje, ale záhy říká: „Jdeme švagrové a dědečkovi ukázat vysvědčení.“

„Tak? A jaké je?“

„Samé jedničky,“ chlubím se.

„To počkej,“ rozhlíží se po zahradě a pak hmátne pro velikánkou kedlubnu: „Na, za tak krásné známky.“ Zručně trhá listy a podává mi ji ještě celou orosenou.

„Danke,“ usmívám se. To vysvědčení docela vynáší!

U tety moje štěstí pokračuje. Voní to u ní po čerstvém pečení. To už teta krájí máslový koláč, já dostávám kakao, dospělí kávu.

Dědeček si nasazuje brýle a studuje vysvědčení. Čte předmět, pak známku, hezky řádek po řádku, závěrem i pochvalu za píli.

„Safra,“ povídá nakonec, „to snad chce nějakou odměnu?“ A sahá do kapsy a vyndává pětikorunu. Pět a pět je deset! Deset korun, takové bohatství jsem ještě nikdy neměla!

Teta vstává od stolu. Strejda sedí, drží v ruce mé vysvědčení. „Namoutě, nespletl jste se, samé jedničky!“ To už teta přichází z vedlejšího pokoje, v ruce drží malou krabičku.

„Nějací vrabci cvrlikali, jak máme šikovnou neteřinku, tak jsme tuhle se strýčkem v Karlových Varech koupili malý dárek.“

V krabičce něco chrastí a cinká. Co to může být? Porcelánové narůžovělé prasátko s otvorem na peníze, na bříšku má zátku. Ta se hodí, hned zkoumám, jaká mince v prasátku cinká. Dvě koruny, dva padesátníky! Vysvědčení se opravdu vyplatí – tedy vysvědčení se samými jedničkami.

Tak si tak šťastně přemýšlím, co se dá za třináct korun koupit.

„No vidíš,“ vstoupila mi do úvah maminka, „to je pěkný základ na výbavu pro příští školní rok.“ No teda, tak jsem si to zrovna nepředstavovala! Jenže je jasné, že to tak bude. Zkouším zklamání vylepšit druhým kouskem máslového koláče, ale i ten mi nějak zhořkl.

Také prázdniny začínají trošku jinak, než jsem si představovala. Zatímco včera měl tatínek dlouhou směnu, takže se mým vysvědčením potěšil až ráno, dnes má volno. Hned po časné snídani začal kosit naši louku za domem. Pěkně rozlehlou louku! Zvlášť když rozhazujete snopky stébel k sušení, pak v poledne jdete zavadlou trávu obracet, aby doschla na seno. A večer ji kopit.

Takže když přišly Alenka a Ester, našly mě a maminku v plné práci. A maminka neřekla: „Běž si s děvčaty.“ Ne! Řekla: „Ona za vámi Anička přijde, až to doděláme.“

Když máme po poledni zobracenou celou louku, pouští mě za kamarádkami se slovy: „A přijď nejpozději v pět, ať skopíme dřív, než začne padat rosa.“

Mnu si za zády ruku se strženým mozolem. To ty hrábě!

Nějak jsem jim během školního roku odvykla.

Na remízku za naší loukou už ale na mozoly nemyslím. Hrajeme si oblíbenou hru na bytečky. Jak tak pod jednou z břízek vyšlapávám do vysoké trávy pokojíček, co to vidím? Červenou hlavičku! První letošní křemeňák! A vůbec první letošní houba! To mě mamka pochválí.

Hra se mění v hledání dalších křemeňákových bratříčků. Větší štěstí má Esterka. Její houby jsou sice menší než moje, ale má dvě! Protože Alenka nemá žádnou, vydáváme se kolem pole s žitem k dalšímu remízku. A já jsem našla další dva křemeňáky! Aby to Alence nebylo líto, toho nejmenšího jsem jí dala.

Když na kostele odbíjí pět, loučíme se a já běžím domů.

„Mami, mami, podívej!“

„A podívejme, už rostou houby. Tak až zítra rozhážeme seno, půjdeme do lesa, co říkáš?“

Takže už vím, co budu dělat zítra.

Chodit po lese mě baví. Tolik zvuků a vůní! A pak ta radost, když najdu houbu. Chodíme s maminkou často, pak houby třídíme a krájíme na veliká síta. Zvlášť bělounké hříbky. Zvlášť tmavé. A pak takové podřadné, často i červivé. My totiž sušené houby každým rokem vozíme do Karlsbadu. V tržnici má maminka známou, která je od nás bere. Ty bílé i tmavé na prodej, ty podřadné pro překupníka, prý na maggi. Taky jsem si maggi do polévky nikdy nedala, když vím, kolik červíků v něm může být.

„Podívej, co už těch hub máme,“ raduje se maminka, „to už nám zaplatí povolenku, jízdenku a ještě dost zbyde.“ To by mohlo zbýt i na banán! Když totiž vezeme houby do Karlových Varů a když nám za ně pěkně zaplatí, koupí mi maminka v tržnici banán nebo dva párky. Prý plat za pomoc. A ještě jdeme za karlovarskou tetou, pekařkou, u níž vždycky dostanu čerstvý křupavý karlovarský rohlík, ještě teplý! A takový rohlík s nožičkou párku, to je luxusní dobrota! On totiž karlovarský rohlík je úplně jiný, než jaké peče pan Bäckermann v Lakomau. A párky u nás v Lakomau vůbec nebývají. „Houbový výlet“ do Karlsbadu mám prostě ráda.

ZÁŘÍ 1938 

Zítra půjdu po prázdninách opět do školy. Moc se netěším. Už vím, že škola znamená povinnosti: ráno vstát vždy včas a po návratu zvládnout nejen běžnou pomoc mamince, ale také domácí úkoly, naučit se na druhý den, pak ještě cvičit na housle, které jsem přes léto trošku zanedbávala. Asi jsem si se školou opravdu neměla nic začínat! Ráda bych zůstala doma jako babička, zašívá nebo šije, co je potřeba, plete, protože u toho může sedět. A často si čte! No a to by se mi právě taky líbilo! Číst už umím, pletu i háčkuju na svou pannu, proč nemůžu zůstat doma s babičkou? Ráno vstávám neochotně. Že musím do školy, nevyváží ani to, že se mnou jde Alenka Králová a že si spolu zase sedneme do jedné lavice. Dokonce ani to, že jdeme do nové školy, kam nás chodí jedenáct. Jediný prvňáček, který letos do české školy nastoupil, je Josífek Král.

První dny ve škole ubíhají rychle – vyprávíme o prázdninách. Dvojčata Jana a Hana Novákovy vyprávěla, že byla v Plzni, kde mají příbuzné. Pan učitel zas vypráví o Praze, kde byl on, líčí ji tak nadšeně, že bych se tam ráda podívala. Pak se pan učitel ptá, co jsme o prázdninách dělali my ostatní.

Alenka se chlubí, že si chodíme do Hrádku půjčovat knížky. Já přiznávám, že se mi opravdu moc líbila Doktorská pohádka pana Karla Čapka. Obě nás pan učitel chválí a hned nám všem radí, že bychom si měli vést sešit, do kterého si všechny přečtené knížky zapíšeme. Umiňuju si, že to si hned udělám. Zvlášť když pan učitel říká, že do takového sešitu se smí i kreslit.

Od pondělí opakujeme látku první třídy. Josífek v první lavici jen kouká, co všechno ho čeká.

Celý rok budeme mít i nový předmět vlastivědu, budeme se učit o přírodě a historii naší vlasti. A ještě tu hodinu nám pan učitel vypráví o Karlu Čtvrtém. Ale to i já vím, že tento král založil Karlovy Vary, pověst o tom mi karlovarská teta už vyprávěla několikrát.

„Co zdejší historie, znáte nějakou místní pověst?“ ptá se pan učitel. Třepetáme rukama ve vzduchu, aby si vybral právě nás. „Tak, Josífku, povídej,“ povzbudil pan učitel nejmladšího z nás.

„Cikánský strom se jmenuje proto, že tam kdysi našli zabitého –“

„Zavražděného!“ volají spolužáci jeden přes druhého.

„… Cikána,“ nedal se Josífek. Jsem jediná, kdo se ještě hlásí.

„Copak, Aničko?“

„Mně ji babička vyprávěla jinak. Cikánský strom se říká proto, že tam zemřela stará Cikánka, matka jejich vůdce. Aby při dalších cestách našli její hrob, zasadili tam strom. Cikáni tehdy nesměli do obcí, museli kočovat mezi poli, lesy, nemohli k doktorovi a nemohli ani pohřbít své mrtvé na hřbitovy.“

Pan prezident Beneš opět vyhlásil mobilizaci, rozsáhlejší než v květnu, kdy rukoval Rudi. Rukoval i teď a s ním jeho vrstevníci. Ale také třeba kamarádi z legií v Rusku, pánové Schück a Novák. Pan Schück má v Lakomau truhlářskou dílnu a byl prý to on, kdo kamaráda Nováka přemluvil, aby se přistěhoval do Lakomau. Pan Novák, kterému ještě není čtyřicet let, je zahradníkem. Osamělá paní Nováková se rozhodla, že se i s dvojčaty Janou a Hanou odstěhují na Plzeňsko, kde mají širokou rodinu. Ve třídě nás je rázem jen devět.

Večer se ukládám ke spánku s pocitem štěstí, že tatínkovi už je víc než čtyřicet a že pracuje u dráhy, a proto od nás do kasáren neodešel.

ŘÍJEN 1938 

V pondělí třetího října stojím před domem Králových a čekám na Alenku a Josífka. Chodíme teď do školy společně. Vycházejí s kyticemi aster v ruce.

„K čemu to máte?“ kroutím hlavou.

„Chceme se rozloučit s panem řídícím,“ odpovídá Alenka.

„Heč heč, taky se budeme stěhovat!“ hopsá před námi Pepča.

„Stěhovat?!“ Jako když do mě udeří blesk.

„Tatínek včera přišel z práce s tím, že už je to rozhodnuté.“

Souvisí to se zprávami v rozhlasu, u něhož rodiče proseděli téměř celou neděli?

Před četnickou stanicí stojí dva koňské povozy zpola naplněné nábytkem a peřinami. Tak oni odjíždějí taky?

„To už asi Kačka Šplíchalová taky nebude ve škole,“ přemýšlí nahlas Alenka. V tu chvíli nás dohání Ester.

Před budovou školy postávají naši spolužáci, Tomáš Dvořák a Olda Klika ze sousední vsi, a Jirka Wassermann, jehož rodiče bydlí v jednom pokoji na poště, se právě šouravě blíží. Uhýbá elegantnímu automobilu Palivcových, který projíždí Nádražní ulicí od Hrádku a míří ke Žluticím.

Škola je stále zavřená.

„Heč heč, my se budeme stěhovat,“ prozpěvuje Pepča Král. My ostatní se po sobě jen podíváme. Tomáš a Jirka mají také jako já jednoho rodiče Němce a jednoho Čecha. Tomáš německou maminku a Jirka tatínka. Jen Olda má oba rodiče Čechy. Proto jsme se na něj otočili s otázkou v očích.

„Ne, my ne. Naši se o tom sice bavili, ale rozhodli se, že tu žijí odjakživa, mají tu příbuzné i přátele, ne, my se stěhovat nebudeme. Nemáme blízké příbuzné nikde jinde.“

„Dobrý den, děti,“ pan řídící přichází teprve nyní. On, který tu vždy je první. „Dnes běžte domů. Pokud se nestěhujete, jděte se přihlásit do německé školy.“ Jako když nás poleje. Co to znamená?

„To už – to už jako tahle škola nebude? Vždyť je úplně nová!“

„Nebude. Kdyby záleželo jen na mně! Ale je to příkaz,“ panu řídícímu se láme hlas. „Běžte, děti, rovnou domů.“ Míříme s Ester a Alenkou pomalu, pomaloučku, ale přímo domů. Pepča nás sleduje a už si neprozpěvuje.

Ještě týž den jdeme s maminkou do německé školy k tamějšímu panu řídícímu. Je to už bělovlasý pán, má rád hudbu a knížky. Prý kdysi studoval ve veliké a vzdálené Vídni.

„Ale jistě, zítra ji přiveďte.“

„A nemusí dělat nějaké zkoušky?“

„Zkoušky? Vždyť vím, Frau Lesná, že je to hlava otevřená,“ usmál se pan řídící. Každou hodinu houslí mě chválí, jaké dělám rychlé pokroky. Mám ho ráda. Ráda mám i housle. A kreslení.

„Půjde do třídy k Fräulein Neumann,“ upřesní pan řídící.

Škoda, že ne do jeho třídy, ale jsem ráda, že ke slečně učitelce. Sice ji neznám, je tu nová, přistěhovala se před začátkem školního roku, ale určitě je lepší než Herr Schmied, o němž vloni vyprávěla Kristin. Ten prý často vyprávěl o „německé věci“ a leckdy přišel do třídy v jakési uniformě. Brzy po návratu z jarní mobilizace odešel z Lakomau někam do Německa.

Stojím na stupínku se sklopenou hlavou. Cítím na sobě dvaapadesát párů očí nových spolužáků. Ale já se přece nemám za co stydět! Chodila jsem do české první třídy, to je toho! Spolu s Alenkou Královou, Pepou Čechem a Kačkou Šplíchalovou… Vtom mi dochází, že ty tu neuvidím. Jsou to Češi. Ti, jejichž rodiče sem přišli za prací a teď, když ji ztratili, ze vsi odcházejí. A já jsem tu. Prý jen napůl Němka, protože napůl Češka! Zatím to nikomu nevadilo, ani mně. Ani jsem o tom nikdy nepřemýšlela.

Fräulein Lehrerin pokračuje v odsuzujícím monologu: nemohu být pravým německým děvčetem, nemůže se mi dostat té cti, abych seděla s ostatními spolužáky. „Budeš sedět v poslední lavici!“ končí svůj proslov a nemilosrdně mě strká k vykázanému místu.

Procházím uličkou svých vrstevníků, s nimiž si hrávám. Někteří mě sledují s očekáváním, Hans Krieber pohrdlivě, přespolní i zvědavě, Kristin se mě letmo dotkne, když míjím její lavici.

„Zinna!“ švihá učitelčin hlas Kristinu přes ruku, až jí cuká zpět za záda. Jsem na místě.

Připravuju si na lavici sešit a penál. Už sedím jako ostatní: nohy do pravého úhlu, rovná záda, ruce za zády. Slečna učitelka už mi nemá co vytknout. V duchu se zavazuju, že už na stupínku tak potupně stát nebudu, ačkoli jsem podle jména i podle učitelky Češka.

„Lezny!“ Vzorně sedím a sleduju výuku. „Lezny!“ učitelčin hlas nabírá na intenzitě. V tu chvíli se na mě otáčí Kristin s prosebným pohledem. Co je, co chce?

„Lezny!!!“ Učitelka se blíží ke mně, mává ukazovátkem v ruce. Cože?! Lezny? To jsem já?! Anna Lesná? Okamžitě začínám řešit početní příklad. Správně německy! Správně početně! Fräulein Lehrerin se otáčí na podpatku, ještě jednou švihne ukazovátkem do vzduchu. Lezny! To mě nenapadlo.

O přestávce se k mé lavici loudá Hans Krieber. Tlustý, růžolící, v kroji, který vůbec neodpovídá tomu našemu, v bílých podkolenkách. „Co ty tu chceš? Český svině do německý školy nesmějí.“

„Asi smějí, když mě ta tvoje Fräulein Lehrerin nevyhodila!“

Hans, ze všech hloupých Krieberů ten nejtupější. Asi i nejsilnější. Strčí do mě, až letím ke zdi. To už ale slyším ostrý Mariin hlas: „Necháš ji!“ Hmátne po něm: „Říkám ti – nech ji! Víš dobře, že stačí říct Walterovi!“ Marie, krásná Kristinina sestra, se objevila v naší třídě jako na zavolanou. Walter je starší bratr Hanse, navíc zamilovaný do Marie.

Marie na nás čeká i před školou. Prý pro jistotu. Jdu tedy se sousedovými děvčaty říjnovým sluncem. V sobě si ale nesu mrazivý zážitek ze školy. Jdeme zadem kolem řeznictví, autodílny, míjíme jako už tolikrát chaloupku paní Steinové. Ta i dnes sedí na lavičce, má přes sebe přehozený vlněný šál.

„Co škola, děvčátka?“ a už loví své oblíbené hašlerky, aby nás obdarovala. Kristin spouští vodopád informací, přitom si cpe bonbón do pusy. Nevím, zda jí paní Steinová vše rozuměla, protože jen pokyvuje malou tmavou hlavičkou a přitom se usmívá.

Ester jsem nikde nezahlédla, nebyla ani ve škole. Nemám ale náladu zjišťovat, kde je. Kristin k nám dnes nejde. Bojí se včel pana Krále, které rozčileně poletují kolem úlů nově rozestavěných na naší louce. Pan Král je včera večer pomohl tatínkovi přestěhovat, prý aby jeho včely přišly do dobrých rukou.

„Copak, Anetchen, se tváříš tak sklesle?“

Vrhám se mamince s pláčem kolem krku: „Protože na mě slečna učitelka není hodná. A spolužáci? Skoro jako bychom si spolu nikdy nehráli.“

„To víš, Anetchen, je zlá doba, nikdo moc neví, co bude. A když lidi nevědí, mají strach, a když mají strach, bývají zlí…“ Maminka krásně voní domovem, její objetí je bezpečné. Mám ji tak ráda!

Na silnici před domem zastavilo auto. Zaklepání na dveře. Vstupuje rozesmátý Rudi: „Tak co, slečno, jak se daří?“ Ale na odpověď nečeká: „Jedu autem do Karlsbadu, nechceš jet se mnou? Zpátky pojedeme vlakem, odevzdám tam spravené auto majiteli.“

No to je něco! Kdo by si ještě před chvilkou pomyslel, že mě potká takové štěstí!

„Ano, ano!“ volám nadšeně, ačkoli se maminka tváří spíš starostlivě.

„To už jsi z vojny zpátky?“

Mávl rukou. „Tak rychle proběhla mobilizace, dostal jsem se jako řidič k motorizované jednotce – a najednou, že my Němci se máme vrátit do Sudet. Ani jsem si nestačil ohřát kavalec,“ směje se Rudi, „ale někteří byli sakra rádi, že se vrací domů, někteří z hor se ani nedostavili.“

„Dáš mi na Aničku pozor?“

„Teta… Za koho mě máte?“

Nakonec povoluje – smím s dospělým bratrancem do Karlových Varů!

Rudi řídí auto jistě, letíme zatáčkami do Žlutic. Venku se zatáhlo a začalo pršet. Rudi zapíná stěrač. Je to jako divadlo: každým máchnutím se znovu otevírá svět za okénkem. Blížíme se k nádraží, někdo přemaloval cedule stanice vápnem – Luditz. Písmena na návětrné straně smutně pláčou v prudkém lijáku. Předrncali jsme přejezd u nádraží, pak motor zabral a už jedeme strmým kopcem vzhůru městem. Škoda, že v dešti není na náměstí víc lidí. Takové luxusní auto, jakým jedeme, tu nevidí často. Uvnitř voní kůže i benzín.

Najíždíme na hlavní silnici spojující Karlovy Vary s Prahou. Zatímco dosud jsme moc aut nepotkali, na hlavní silnici je rušno. Nákladní auta s korbami plnými nábytku míří k Praze. Míjíme i povozy, za kterými jdou teď promoklí lidé pěšky.

„To všechno jsou Češi?“ ptám se Rudiho.

„Jo,“ jen krátce souhlasí. Musí zpomalit, má plné ruce práce. „Sakra!“ Po silnici od Žlutic mohl jet prostředkem silnice, ale na hlavní se auta pletou různě – dosud se jezdilo vlevo, teď v říjnu se začalo jezdit vpravo, jak to bylo zavedeno v Německu. Ne všichni to respektují! Cesta je tím dobrodružnější.

Už v pořádku sjíždíme serpentinami do Karlsbadu. Před námi z barevného podzimního listí září bělostný Imperiál ve slunci, jež se zrovna ukázalo mezi mraky. Sjíždíme k dalšímu hotelu, který vypadá také jako zámek, k Richmondu. Odbočujeme k Císařským lázním a… „Halt!“ staví nás voják v německé uniformě. Rozhodný mladík s helmou na hlavě a zbraní v ruce.

Rudi rychle točí kličkou okénka, aby se otevřelo a on se mohl domluvit. Další z vojáků, stojí tu čtyři přes celou šířku ulice, se k okénku přiblížil, ale nesklonil se. Stále sleduje ulici před sebou. Po zádech mi běhá lehké mrazení. Když konečně beru na vědomí i jiný prostor než vnitřek auta, vidím vojáků podstatně víc! A vojenská auta za zády stojících vojáků. Auta seřazená podél chodníku až za zatáčku! Ale na chodnících spěchají rozesmátí lidé a to mě zase uklidňuje. Nemůže se tu dít nic strašného, když se lidé smějí.

Mezitím Rudi domluvil s vojáky, že může odbočit přes můstek a kolem Puppu přes Zámecký vrch projet do vilové čtvrti Westend, kde má auto odevzdat. Ale už před Puppem stavíme, pak pomalu, krokem projíždíme mezi spěchajícími lidmi a postávajícími auty ještě asi čtyři sta metrů a pak se had aut zastavuje úplně. Lidé ale stále spěchají přes most k divadlu.

„Co kdybychom se tam šli také podívat?“ nadhodí Rudi.

„Jen běž, mně se nechce,“ spokojeně si lebedím v kožené sedačce auta.

„Nebudeš se tu sama bát?“

Nechápu čeho? Ano, vojáci tu postávají s přísným a ostražitým výrazem v tváři, ale lidé se opravdu usmívají a v houfu se tlačí přes most k divadlu. Usmívají se, i když se strkají, i když se znovu spustil déšť – tak čeho se bát?

Rudi se zvědavě zapojil do tlačenice.

Stahuju kličkou okénko, jak jsem to předtím viděla dělat Rudiho, a hraju si na milostslečnu, jíž auto patří.

Najednou celé náměstí ztichne. A potlesk, jásot! Vykouknu z okénka směrem k divadlu. Na balkón přicházejí muži v uniformách.

Pak ticho. Opravdu to je ticho. Úplné a naprosté ticho.

A tu mužský hlas. I on zní tiše, teď však stoupá do výšek a zase sílí v nižších tóninách. Sílí tak, že i já rozumím některým slovům, která řečník pečlivě odděluje: „… pomoc… tasit meč… Říše…“ Velký smysl mi to nedává a ani mě to nezajímá tak, abych dávala pozor. Jen vidím, že mluví ten menší muž uprostřed, má světlejší kabát než ostatní.

Spíš si představuju: kdyby mě teď v autě mohly vidět kamarádky! Anebo Fräulein Lehrerin, ta by koukala! Ta by čubrněla na Annu Lezny, jak si sedí v nablýskaném Mercedesu v centru Karlsbadu! Ta myšlenka mě baví.

Z náměstí se ozývá nadšený křik mnoha lidí. Zpočátku nerozumím, co volají. Pak ale skandující našli jednotný rytmus: „Sieg Heil!“ Sláva vítězství?

Vtom nad náměstím letí několik letadel, překvapivě a rychle, ani je nestačím spočítat. Ryčná hudba a rytmus stovek nohou pochodujících po náměstí. Natahuju krk, protože tohle je vojenská přehlídka!

Jen o chvilku později už Rudi sedí vedle mě v autě.

Vzrušený? Dychtivý?

„To bylo něco! Víš, kdo mluvil z balkónu?“

„Nevím, ale strašně křičel,“ pokrčila jsem rameny.

„Adolf Hitler!“

Konečně se rozjíždí i proud aut. Ani jsem moc nevnímala, že celá akce trvala tak dlouho.

„Dnes už tetu nenavštívíme,“ uvažuje Rudi, když brzdí před domem, kde bydlí majitel toho báječného Mercedesu.

Sotva jsme stihli poslední vlak. Je tak plný, že až do Bečova stojíme. Lidé vzrušeně probírají události na Divadelním náměstí. Mnozí asi přijeli do Karlsbadu jen kvůli nim. Ve vlaku do Rakovníka už je volněji. Chce se mi spát, ale o Rudiho si hlavu opřít nemůžu. Jeho kožená bunda je pořád ještě nacucaná vodou.

Jsem docela ráda, že bydlíme v Lakomau tak blízko nádraží. Rudi se už u nás ani nezdrží, také spěchá domů. Když mě maminka svléká ze školních šatů, sděluju jí všechny zážitky. Ve chvíli, kdy líčím události na Divadelním náměstí, se s úzkostí otáčí na tatínka. Žádné nadšení, jaké sdíleli všichni ti lidé ve vlaku, ale úzkost a možná obava. To mě překvapilo. Jsem ale za celý den tak unavená, že o tom nemám sílu přemýšlet.

Ve snu pak řídím auto stále v protisměru, ale lidé mi provolávají slávu. Jen maminka ke mně starostlivě a se strachem v očích vztahuje ruce, aby mi zabránila jet dál.

Ráno se mi vůbec nechce vstávat do školy! Nechci si sednout do poslední lavice a nechci koukat na Fräulein Lehrerin.

Mávám ještě mamince a babičce do okna. A zarazím se. Před Královými stojí nákladní auto, jediné ve vsi. Na korbě už je navršen nábytek, který z častých návštěv u Králových důvěrně znám. Tak už odjíždějí!

Alenka vybíhá před dům: „Byla jsem včera u vás, ale tys nebyla doma. Stěhujeme se na Moravu. Tatínek tam dostal místo,“ mluví překotně. „Na – to si vezmi na památku,“ podává mi sponku do vlasů, kterou často a ráda nosila a která se mi vždy tak líbila. Jediné, co s sebou mám, je zrcátko. Má na druhé straně obrázek Karlových Varů, dostala jsem ho kdysi od karlovarské tety. Vím, že se Alence právě jím zavděčím.

„Na – to máš zas ty ode mě. A napiš mi, jak jste dojeli a adresu, abych ti mohla odepsat. Třeba k nám přijedeš na prázdniny,“ říkám s nadějí.

„Nebo ty k nám!“

Objetí, pusa, ale už musím běžet. Německá škola stojí až v horní části obce u kostela. „Sbohem,“ voláme ještě na sebe.

Tak po rodině poštmistra Čecha a po Šplíchalových se stěhují i Královi. S rodiči mi odcházejí spolužáci a spolužačky, kamarádky. Proti mně spěchá zahradník Novák, za světové války legionář v Rusku, aby stihl vlak na Rakovník. Tak i on jede do Plzně za dvojčaty. Vedle něj jde s druhým kufrem jeho přítel Schück. Jen jsem zaslechla, že si budou psát. I oni se rozcházejí, přátelé z legií!

Spěchám vzhůru po silnici. Před domem pana učitele stojí povoz! I on se stěhuje z Lakomau!

Náhle mi je tak smutno. Ale tak smutno! Proč nemůže být všechno jako dřív?

Jak jsem došla do své poslední lavice, ani nevím. Těsně před Fräulein Lehrerin. Nestihla jsem si ani na lavici připravit věci, když vtrhla do třídy. Nekontroluje však, kdo je jak připraven. Má slavnostní výraz v očích, jak se tak tyčí na stupínku nad námi, stojícími žáky.

Milostivě nám kyne, ať si sedneme. Všichni, s rukama za zády, v předpisovém posezu, sledujeme slečnu učitelku, jak přechází vzpřímeně před tabulí, až se konečně zastavuje na samé hraně stupínku a slavnostně nám oznamuje: „Včera navštívil Karlsbad náš vůdce!“ Někteří ze spolužáků přede mnou se po sobě překvapeně ohlíží.

Ale to už se hlásí Krieber v první lavici: „Já to vím, já to vím!“

Slečna učitelka se na něj přívětivě usmívá: „Pověz nám, Hans, co o tom víš?“

Stojí v lavici, veledůležitě se rozhlíží po třídě. Přesně jako jeho otec na návsi, když řeční, proč mají všichni být v té jeho straně. „Adolf Hitler, náš vůdce, včera přijel do Karlsbadu a promluvil z balkónu divadla,“ říká tentokrát spisovně.

„Ano, to je pravda,“ přikyvuje slečna učitelka a jas z očí jí nemizí, „jak už jsme si řekli v pondělí, jsme konečně součástí velké říše Němců – “

Poposednu si. V tu chvíli ke mně doléhají další učitelčina slova: „ – bohužel jsem u takové slávy nemohla být!“

„Já jsem tam byla.“ Třída ztichla. Spolužáci se pomalu otáčejí k mé poslední lavici. Hans s jasným despektem ve tváři.

„Tys tam byla?“ opakuje nevěřícně učitelka.

Opakuju sebevědoměji: „Ano, byla!“ Už vzpřímeně stojím „Bylo plné náměstí lidí. Po projevu byla přehlídka německých vojáků. Jela jsem tam s bratrancem Rudim autem!“ A je to venku, můj největší trumf! Jenže – světe, zboř se – slečnu učitelku auto nijak nezaujalo!

Sestoupila ze stupínku a blíží se ke mně. Nezajímá ji, že už mám na lavici vše připraveno. „Tak tys tam byla? A co říkal vůdce?“ ptá se dychtivě. Á – to je průšvih, to moc nevím!

„No, že… že Říše tasí meč nám na pomoc,“ upletla jsem větu ze zaslechnutých slov. Jenže je to asi přesně to, co chtěla Fräulein Lehrerin slyšet.

Obrací se ke třídě, tedy ke mně zády: „Ano, žáci, Říše nám pomůže, abychom se zařadili po bok našich německých bratrů!“

Ten den mě vzala na vědomí většina třídy. Jen Hans mi neodpustil, že jsem ho zrovna já, poloněmka, připravila – byť na chvilku – o slávu, která přece vždycky má patřit jen jemu.

Teprve v úterý, přesně týden po mně, přicházejí do školy Tomáš, Olda a Jirka. Jejich nástup není nijak dramatický. Fräulein Lehrerin je třídě představuje jako… no prostě jako nové žáky. A to je vše.

Koncem října vezeme s maminkou do Karlsbadu poslední pytlíky s nasbíranými houbami. Kupodivu nedostanu banán, žádný jsem nezahlédla. Tržnice vypadá tak uklizeně, prázdně.

„To víš, Anna,“ sděluje teta mamince u kávy, zatímco já chroupu teplý karlovarský rohlík, ale bez párku, protože ani ten nebyl, „sotva nás připojili k Říši, přijíždí od hranic plné vlaky lidí. Každý den jako kobylky berou všechno! Nám je celkem hej, obchody jdou, ale co říct stálým zákazníkům, kteří k nám chodí léta, že třeba už není chleba. Beru na něj objednávky!“

Strýček se směje: „To není to nejhorší! Ale tabák není! Vojáci vykoupili všechny zásoby během jediného dne! Co teď mám kouřit?“

„Ale jdi ty! To já, potřebovala jsem nové boty,“ začala po doušku kávy teta, „jdu k Baťovi, tam plná kolonáda lidí. Ne u pramenů, ale po obchodech. Já se do obchodu ani nedostala! Ani nenakoukla! Fronty a fronty říšských Němců!“

„A proč si nenakoupí v Německu?“ ptám se a všichni utichají.

„No, to je správná otázka,“ přikyvuje po chvíli strýček, „asi to tam není tak dobré, jak se vyprávělo. Mají zboží málo a drahé, proti nám drahé!“

„Bodejť,“ rozšafně poznamenává teta, „když kurz marky a koruny vyhlásili tak výhodné pro říšské Němce! To se to pak nakupuje!“

LISTOPAD 1938 

Náboženství. Jediný předmět, kde se o „velké německé věci“ nikdy nemluví. Vůdci pro faráře Siedla jsou Bůh, Ježíš a Duch svatý. Nikdo jiný.

A snad proto začínám mít předmět náboženství raději. Jen – ale o tom se bojím mluvit i před maminkou – jako bych nějak často cítila z pana faráře alkohol. Možná se pletu, protože můj tatínek kromě schůzí dobrovolného hasičského sboru do hospody nechodí, tak ani pořádně nevím, jak je cítit napitý člověk.

Kristin však tvrdí, že to JE alkohol a ostatní ve třídě že to cítí taky!

Ale pan farář pořád poutavě vypráví a častěji nyní zabrousí i k Desateru, aby nám znovu a znovu připomínal správné, jak on říká, morální chování. Takže už vím, co je a co není morální podle pana faráře.

Na to, jestli je morální, že Esterka s námi nesmí chodit do školy, se ho raději zeptám až po škole, až se bude vracet na faru. Mně to totiž už dlouho vrtá hlavou.

Že Ester nešla do školy hned v úterý se mnou, to jsem chápala. Ale ona nepřišla ani ve středu, ani ve čtvrtek. Ani první, ani druhý a ani třetí týden.

Protože už nastalo podzimní lezavé listopadové chladno, nesedí paní Steinová, Esterčina prateta, na lavičce, dokonce jsem ji nezahlédla ani v okně. Ta by určitě věděla, proč Ester do školy nechodí.

Vůbec to v domkách kolem synagogy vypadá, jako když tam nebydlí nikdo. Ten nejblíž silnici patří právě Esterčině mamince. Nikdo jí neřekne jinak než Buttewei – vykupuje máslo od sedláků ze vsi a z okolí.

Stejně jako už kolikátý den po sobě klepu na pečlivě natřené dveře. Nic se neděje. Teprve cestou k domovu je konečně vidím obě, Ester i její maminku! Vycházejí ze statku od Krieberových. Nemůžu přeslechnout selčin křik, že ona Židům žádné máslo prodávat nebude! Ještě před měsícem přece máslo prodala, viděla jsem to.

„Dobrý den,“ zdravím a hned se obracím na Esterku:

„Kdy přijdeš do školy? Já už tam chodím, ale jako Češka musím sedět v poslední lavici.“

Esterka jen špitne: „Já tam vůbec nesmím.“

„Nesmíš? To je přece nesmysl. Všichni přece musí do školy.“

„My ne. My nesmíme. Prý jsou na to zákony.“

„A můžeš přijít odpoledne k nám? Naučím tě, co jsme brali.“

Ester k nám přišla nejen ten den, ale i v pátek a v neděli odpoledne. Je moc pilnou žačkou a jistě by ji nakonec Fräulein Lehrerin ve třídě strpěla jako mě.

Třetí neděli našeho učení Esterka končí oznámením:

„Budeme se stěhovat. Nevím kam. Nevím ani proč, ale rabín řekl, že musíme, že přišlo nařízení.“

A v tu neděli večer, už za tmy, se přichází s maminkou skoro tajně rozloučit její nejstarší bratr, který si vzal za ženu nejstarší dceru horního obchodníka Kuhhorna, Židovku.

„Rudi nás odveze do Karlsbadu na rychlík, už mám lodní lístky a víza do Kanady. Žádný pláč, Anno,“ slyším přes dveře, jak chlácholí maminku, „lidi přece musejí dostat rozum, nemůže to trvat dlouho!“

Proto se v pondělí po vyučování pana faráře ptám:

„Důstojný pane, zajímalo by mě, jestli je morální, že Esterka nemůže chodit do školy?“

Pan farář mě chvíli pozoruje: „No, víš, dítě, to morální není.“

„A jak to, že na to prý existují nějaké zákony? To se smí?“

„Dítě, dítě,“ povzdychne si, „jsou věci, kterým opravdu ještě nemůžeš rozumět, tahle je jednou z nich. Teď jsou opravdu takové zákony, lidské zákony, které s božími a s morálkou nemají nic společného. Proto je nelze pochopit. Bohužel je nelze ani změnit…“ A pak se pan farář otáčí a odchází.

Stojím tam mezi farou a školou sama s nedostatečnými odpověďmi. A nevím, koho se tak ještě zeptat, abych pochopila, co se vlastně děje.

Odpoledne lije. Právě jsem dopsala domácí úkol u stolku pod oknem. A tu vidím Esterku s rodiči, celou rodinu Steinovu kromě stařičké paní, vidím rabína a horního Kuhhorna, který má pod školou koloniál, s manželkou a odrostlými syny, s krásnou dospívající dcerou, jak táhnou kufry a ranečky směrem k nádraží.

Jen tak v domácí zástěrce vybíhám do lijáku.

„Esterko, počkej!“ Do dlaně jí rychle vtisknu prstýnek z poslední pouti, který jsem si koupila ve štěstíčku. Ester tam tehdy měla obtisk s autem a můj prstýnek se jí moc líbil. „A napiš mi adresu, kam ti můžu napsat. O prázdninách se určitě sejdeme u nás. Už jsem se ptala maminky. Ty a Alenka budete se mnou spát v zadním pokojíku.“

„Nevím, jestli to půjde, ale ráda bych,“ usmívá se plaše Esterka a pohlédne na prstýnek. „Moc děkuju.“

Ještě se naposledy objímáme. Díky dešti nikdo nepozná, že brečím…

Až teď vidím, že všichni mají na kabátech našité žluté hvězdy.

„Auf Wiedersehen.“

Ráno je hustá mlha. Přesto vidím, že Kuhhornův koloniál oblehli lidé. Z okna třídy pozoruju, jak s plnými náručemi, Krieberová dokonce s plným vozíkem na trávu, míří z obchodu k domovu. Nemůžu se na vyučování soustředit. Málem jsem se znovu ocitla na stupínku!

Jenže dění za oknem je takové – takové – jiné! Lidé pochopitelně chodili každý den nakupovat, ale vždy s rozmyslem. Proboha, napadá mě, snad doopravdy nebude válka?!

A kdo tam vlastně prodává? Vždyť Kuhhornovy jsem včera viděla jít na vlak, odjeli. Že by se vrátili? Že by se vrátila i Esterka? Nemůžu se dočkat konce vyučování. Nějak se mě nedotýká ani to, že se musíme zpaměti naučit Hitlerův životopis, ačkoli je pěkně dlouhý. A nerýmuje se jako básničky! Ale kdyby se Esterka vrátila…

Hned po vyučování běžím, a ne sama, protože dění za okny jsme asi tajně pozorovali všichni, do Kuhhornova obchodu. V tu chvíli se mlhou prodírá slunce a jako reflektor osvětluje prázdnoprázdné regály.

Nikdo a nic tam.

„Anna,“ maminčin hlas, „komm!“ Mává na mě od horní zámecké brány. Popoběhnu k ní. To jdeme asi k tetě a dědečkovi, myslím si.

„Komm schnell,“ pobízí mě maminka, „nechoď dnes do toho obchodu, Anna.“

Vcházíme do tetina a strýčkova bytu. Z dědečkova pokoje voní tabák. V létě kouří venku na lavičce, teď při sychravém počasí posedává doma. Dřív býval šafářem na statku, který rovněž patřil k zámku v Lakomau. Nový Dvůr. Tam se narodili můj tatínek i teta. Děda si někdy stěžuje, že se zamlada dost naběhal a teď že ho z toho bolívají nohy, proto už spíš sedává, než běhává.

„Já se těm lidem divím, že jim to není hloupé,“ kroutí hlavou teta.

„No to víš,“ rozšafně na to strýc, „když se něco nabízí zadarmo!“

„Aničko, jdi si umýt ruce,“ pobízí mě v tu chvíli maminka. Do koupelny ke mně ještě doléhá šepot: „Nemluvte tak před tím dítětem.“

„No co, Anno, asi si bude muset zvykat. Kdoví, co ještě uvidíme!“

Opět nás zastavuje paní Schusterová: „Frau Lesná, slyšela jste to?“

„Lidi vyplundrovali Kuhhornův krám!“