Jane Eyrová

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Kateřina Hilská, 2025

Cover © Daniel Pocar, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://x.com/knihydobrovsky/

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5675-9 (ePub)

ISBN 978-80-277-5676-6 (mobi)

KAPITOLA PRVNÍ

Toho dne se nedalo vyjít na procházku. Vlastně jsme chodili sem a tam v opadaném lesíku už hodinu dopoledne, ale od oběda (a pokud paní Reedová neměla společnost, obědvalo se brzy) chladný vítr přivál tak pochmurná mračna a tak prudký déšť, že další pobyt venku nepřipadal v úvahu.

Byla jsem tomu ráda – dlouhé procházky mě nikdy netěšily, zvlášť za chladných odpolední. Připadalo mi hrozné vracet se domů za syrového soumraku se zkřehlými prsty na rukou i nohou a srdcem posmutnělým z hubování od chůvy Bessie a s poníženým vědomím, že po fyzické stránce se nemůžu srovnávat s Elizou, Johnem ani Georgianou Reedovými.

Řečené děti, tedy Eliza, John a Georgiana, nyní obklopily svou maminku v salonu. Napůl seděla, napůl ležela na pohovce u krbu a pospolu se svými miláčky (kteří se pro změnu ani nehádali, ani nebrečeli) působila naprosto spokojeně. Mě ponechala stranou své skupinky. Lituje, ale nezbývá jí než si mě držet od těla. Dokud od Bessie neuslyší a z vlastního pozorování neusoudí, že se upřímně snažím dosáhnout přítulnější povahy dítěte, chovat se půvabněji a čiperněji – více radostně, otevřeně a jaksi přirozeněji –, do té doby mi nemůže dopřát výsady určené pouze spokojeným a šťastným malým dětem.

„Co jsem podle Bessie provedla?“ ptala jsem se.

„Jane, nemám ráda námitky nebo dotěrné otázky. Krom toho je cosi opravdu odpudivého na dítěti, které chová k dospělým takový vztah. Někam se usaď, a dokud mi nebudeš chtít říct něco příjemného, tak mlč.“

Se salonem sousedil malý ranní pokoj. Vklouzla jsem tam. Byla v něm knihovna a já se brzy zmocnila nějaké knihy, ve které musely být obrázky. Vylezla jsem na sedátko u okna, vytáhla jsem si nahoru i nohy a usadila se po turecku. Když jsem pak skoro zatáhla červenou vlněnou záclonu, byla jsem skrytá z obou stran.

Záhyby šarlatové tkaniny mi uzavíraly výhled doprava, zleva mě pak chránily holé okenní tabulky, které mě však tak docela neoddělily od ponurého listopadového dne. Když jsem otáčela stránkami své knihy, občas jsem pozorovala projevy toho chladného odpoledne. V dálce bylo vidět bledou prázdnotu mlhy a mraků, poblíž se pak nabízel výjev mokrého trávníku a vichrem orvaných keřů, které bičoval liják, posléze následovaný dlouhým a žalostným poryvem větru.

Vrátila jsem se ke knize. Byla to Bewickova Historie britských ptáků, jejíž text mě obecně řečeno až tak nezajímal, a přece se našly jisté úvodní stránky, které jsem, byť ještě děcko, nemohla tak docela vynechat. Šlo o ty, které pojednávaly o domovech mořských ptáků; o „osamocených skaliskách a výběžcích“, jež obývají jen oni; o norském pobřeží, posetém množstvím ostrůvků, a sice od nejjižnějšího cípu, tedy Lindesnes čili Naze, až po Severní mys –

Tam, kde víří Severní ledový oceán,

obtéká malé, smutné ostrovy

nejzazší Thúlé; atlantický proud

zas tlačí se do divokých Hebrid.

Rovněž jsem nemohla jen tak přeskočit poznámky o sychravých březích Laponska, Sibiře, Špicberků, Nové země, Islandu, Grónska, o „obrovském pásu arktické zóny a těch pustých oblastech nehostinného prostoru – o té zásobárně mrazu a sněhu, kde tuhá ledová pole, nánosy dlouhých staletí zim, vršené v ledových výšinách jeden na druhém, obtáčejí pól a spojují v sobě ta mnohá úskalí extrémního chladu“. Vytvořila jsem si vlastní představu těchto smrtelně bledých říší: mlhavou – jako jsou všechny jen zpola pochopené představy, které nejasně proplouvají dětským mozkem –, ale zvláštně působivou. Slova na těchto úvodních stránkách souvisela s následnými obrázky a dodávala význam skalisku stojícímu o samotě uprostřed zvlněného moře a vodní tříště; rozbitému člunu uvízlému na opuštěném pobřeží; chladnému a strašidelnému měsíci, který skrze mříže mračen shlížel na právě se potápějící vrak.

Nedokážu vyjádřit, jaký pocit se nesl tichým opuštěným hřbitovem s popsaným náhrobkem; s tou jeho brankou, dvěma stromy, nízkým obzorem, ohraničeným rozvalenou zídkou, a s právě vyšlým srpkem měsíce, který dosvědčoval večerní čas.

Dvě lodě nehybně stojící na strnulém moři jsem považovala za mořské přízraky.

Čerta pevně svírajícího zlodějův vak za jeho zády jsem rychle přeskočila – byl to pro mě obraz hrůzy.

Stejně tak černé, rohaté cosi sedící na skalisku a pozorující dav, který v dálce obklopoval šibenici.

Každý obrázek vyprávěl jakýsi příběh; pro můj zatím nerozvinutý rozum a nedozrálé city často tajemný, ale vždy úžasně zajímavý – tak zajímavý jako povídačky, které nám Bessie vyprávěla za zimních večerů, když měla náhodou dobrou náladu. Tehdy si přinesla žehlicí prkno ke krbu dětského pokoje, dovolila nám, abychom se posadili k němu, a zatímco vytahovala krajkové volány paní Reedové a plisovala okraje jejích nočních čepců, krmila naši dychtivou pozornost milostnými a dobrodružnými výňatky ze starých pohádek a ještě starších balad nebo (jak jsem zjistila zpětně) ze stránek románů Pamela či Jindřich, hrabě z Morelandu.

S Bewickem na kolenou jsem bývala šťastná – tedy alespoň po svém. Nebála jsem se ničeho kromě vyrušení a to přišlo až příliš záhy. Dveře ranního pokoje se otevřely.

„Tak kde jsi, ty hromádko neštěstí?!“ ozval se hlas Johna Reeda, pak se zarazil, místnost vypadala zjevně prázdná.

„Kde, ksakru, vězí?“ pokračoval. „Lizzy! Georgy!“ volal na své sestry. „Joan tady není – řekněte mamince, že vyběhla ven do deště – opice nemožná!“

Ještěže jsem si zatáhla tu záclonu, pomyslela jsem si a horoucně si přála, aby mou skrýš neobjevil. Samotnému by se mu to také nepovedlo, neměl dobrý postřeh a ani moc neuvažoval. Jenže u dveří se objevila Eliza a okamžitě se dovtípila:

„Sedí na okně, to je přece jasné, Jacku.“

A já jsem okamžitě slezla, protože jsem se třásla při pomyšlení, že by mě řečený Jack stáhl dolů.

„Co chceš?“ zeptala jsem se jakoby lhostejně.

„Máš říct: ‚Co byste rád, pane Reede?‘“ zněla jeho odpověď. „Chci, abys přišla sem ke mně.“ Usadil se do křesla a gestem mi naznačil, že mám jít tam a postavit se před něj.

John Reed byl čtrnáctiletý školák, o čtyři roky starší než já, protože mně bylo teprve deset. Na svůj věk byl velký a statný, pobledlé a nezdravě působící pleti, buclatých záhybů v rozložité tváři, těžkých údů a velkých končetin. U stolu se pravidelně cpal, což mělo za následek žlučníkové potíže, matné, kalné oči a ochablé tváře. Tou dobou měl pobývat ve škole, ale maminka si ho vzala na měsíc či dva domů „kvůli jeho delikátnímu zdraví“. Pan Miles, jeho učitel, jednou prohlásil, že by byl naprosto zdravý, kdyby mu z domova neposílali tolik koláčků a jiných sladkostí. Matčino srdce však s tak drsným míněním nemohlo souhlasit a spíše se klonilo k názoru, že Johnova nezdravě nažloutlá barva pramení ze studijního přetížení a možná se mu také stýská po domově.

John svou matku ani sestry nijak zvlášť nemiloval, a vůči mně pociťoval dokonce antipatii. Šikanoval mě a trestal, a to ne tak dvakrát třikrát do týdne, ne jednou dvakrát denně, nýbrž neustále. Každým nervem v těle jsem se ho bála a každičký kousek masa na mých kostech se scvrkal, když se blížil. Nastaly okamžiky, kdy mě hrůza, kterou vyzařoval, přímo vyváděla z míry, protože nehledě na jeho vyhrožování a útoky jsem neměla u nikoho zastání. Služky se nechtěly mladého pána dotknout tím, že by se postavily na mou stranu, a paní Reedová se ukázala být v tomto směru slepá a hluchá. Nikdy neviděla, když mě uhodil, ani neslyšela, jak mi nadává, třebaže občas obojí prováděl v matčině přítomnosti – častěji však za jejími zády.

Jelikož jsem byla zvyklá Johna poslouchat, přešla jsem k jeho křeslu. Příští tři minuty strávil tím, že na mě vyplazoval jazyk, jak nejvíc to šlo, aniž by si poškodil radix. Věděla jsem, že mě brzy udeří, a zatímco jsem se děsila rány, přemítala jsem, jak nechutně a ošklivě působí ten, kdo ji uštědří. Kdoví zda to dokázal vyčíst z mého výrazu, protože zničehonic, aniž řekl slovo, udeřil náhle a vší silou. Zakymácela jsem se, a když jsem znovu nabrala rovnováhu, o krok či dva jsem od křesla ucouvla.

„To máš za tu drzou odpověď mamince odpoledne,“ řekl, „a taky za to, jak se vkrádáš za záclonu, aby ses schovala, a za ten výraz v očích před dvěma minutami, ty kryso jedna!“

Jelikož jsem byla na Johnovo nadávání zvyklá, nikdy mě ani nenapadlo na ně odpovídat – v tu chvíli jsem se jen bála, jak vydržím ránu, která bude po nadávce určitě následovat.

„Cos tam za tou záclonou dělala?“ zeptal se.

„Četla jsem si.“

„Ukaž mi co.“

Vrátila jsem se k oknu a přinesla knihu.

„Jak se můžeš opovážit brát si naše knihy? Jsi na nás zcela závislá, říká maminka; nemáš žádné peníze; tvůj otec ti nic neodkázal; měla bys chodit o žebrotě, a ne si žít s dětmi džentlmena, jako jsme my, jíst stejná jídla jako my a nosit šaty, co ti opatří naše maminka. Já tě naučím hrabat se mi v knihovně, jsou to totiž moje knihy. Patří mi celý dům, nebo bude za pár let. Jdi si stoupnout ke dveřím, mimo dosah zrcadla a oken.“

Udělala jsem to, protože jsem si nejdříve neuvědomila, co zamýšlí. Když jsem však viděla, jak knihu zvedl, potěžkal a postavil se, aby jí hodil, instinktivně jsem s polekaným výkřikem uskočila stranou – ale trochu pozdě. Kniha letěla, zasáhla mě a já upadla, přičemž jsem hlavou udeřila o dveře a poranila se. Rána mi krvácela a ucítila jsem ostrou bolest. Hrůza rázem pominula a následovaly jiné pocity.

„Jsi zlý a krutý kluk!“ vykřikla jsem. „Podobáš se vrahovi, chováš se jako dozorce nad otroky – jsi jako římský imperátor!“

Četla jsem Goldsmithovy Dějiny Říma a vytvořila si názor na Nerona, Caligulu i ty další. Také jsem k nim v duchu leckoho přirovnávala, ale nenapadlo mě, že to někdy vyslovím takto nahlas.

„Cože? Cos to řekla?“ vykřikl. „To mělo být na mě? Slyšely jste ji, Elizo a Georgiano? Povím to mámě. Ale ještě předtím –“

Rozběhl se střemhlav na mě. Cítila jsem, jak mě popadl za vlasy a za rameno – tentokrát se ale střetl se zoufalcem. Skutečně pro mě představoval tyrana a vraha. Cítila jsem, jak mi kapka krve či dvě stékají po šíji, a vnímala jsem pronikavé utrpení – tyto pocity na chvíli převážily nad strachem a vrhla jsem se po něm jako šílenec. Vlastně tak docela nevím, co jsem dělala s rukama, ale on mi nadával: „Ty kryso, kryso!“ a nahlas zařval. Pomoc už přicházela – Eliza s Georgianou běžely pro paní Reedovou, která mezitím odešla nahoru. Nyní se přiřítila zpátky, následována Bessie a svou komornou Abbotovou. Odtrhly nás a já slyšela hlasy:

„Proboha živýho! Takhle zuřivě napadnout pana Johna!“

„Viděl někdy někdo takovou neurvalost?!“

Nakonec se přidala paní Reedová:

„Odveďte ji do červeného pokoje a zamkněte ji tam.“ Okamžitě se mě chopily čtyři ruce a odnesly mě nahoru.

KAPITOLA DRUHÁ

Vzpírala jsem se celou cestu; to byla novinka, která notně posílila špatné mínění o mně, k němuž tíhly Bessie i slečna Abbotová. Popravdě řečeno, byla jsem tak trochu bez sebe, nebo spíš mimo, jak by řekli Francouzi. Uvědomovala jsem si, že ta chvilková vzpoura mi zajistila zatím neznámé potrestání, a jako každý jiný bouřící se otrok jsem ve svém zoufalství byla odhodlána zajít až do krajnosti.

„Držte jí ruce, slečno Abbotová, je jako vzteklá kočka.“

„Že vám není hanba! Hanba!“ vykřikla komorná paní Reedové. „Chováte se přímo otřesně, slečno Eyrová – vždyť jste udeřila mladého pána, syna své dobrodinky! Svého mladého pána.“

„Pána? Jakýpak pán je pro mě on? Jsem snad jeho služka?“

„Ne, vy jste míň než služka, protože si na sebe nijak nevyděláte. Tak, tady se posadíte a budete přemýšlet o tom, jak ošklivě jste se zachovala.“

To už mě dopravily do místnosti, kterou určila paní Reedová, a hodily se mnou na stoličku. V tu chvíli jsem se bez přemýšlení vymrštila vzhůru, jenže dva páry paží se mě okamžitě chopily znovu.

„Pokud nehodláte klidně sedět, musíme vás přivázat,“ podotkla Bessie. „Slečno Abbotová, půjčte mi své podvazky, moje by okamžitě přetrhla.“

Slečna Abbotová se otočila, aby svou statnou nohu zbavila nutného opásání. Chystání pout, a k tomu ta potupa, která by z toho plynula, poněkud oslabily mé rozrušené odhodlání.

„Nesundávejte si je,“ vykřikla jsem. „Už se nepohnu.“

Na důkaz svých slov jsem se sedačky chytila rukama.

„To bych vám radila,“ řekla Bessie, a když se ujistila, že už se mírním, pustila mě. Pak tam obě stály se založenýma rukama, zachmuřeně a podezíravě sledovaly mou tvář, jako by pochybovaly o mém duševním zdraví.

„Tohle ještě nikdy neudělala,“ vyslovila nakonec Bessie směrem k Abigail.

„Ale vždycky to měla v sobě,“ zněla odpověď. „Často jsem paní říkala, co si o tom děcku myslím, a paní se mnou souhlasila. Je to podloudnice – tak neprůhlednou holku jejího věku jsem dosud neviděla.“

Na to Bessie nic neřekla, ale brzy se obrátila na mě:

„Měla byste vědět, slečno, že paní Reedové vděčíte. Ona si vás vydržuje; kdyby vás vyhodila, musela byste do chudobince.“

K tomu jsem neměla co dodat. Nic nového pod sluncem, už v mých prvních dětských vzpomínkách figurovaly narážky tohoto druhu. Výčitky, že mě musí živit, mi zněly v uších jako nekonečná odrhovačka. Působila mi drtivou bolest, ale jen zčásti jsem ji chápala. Slečna Abbotová si přisadila:

„A neměla byste podléhat dojmu, že tu jste naroveň se slečnami Reedovými a mladým pánem, jenom proto, že vám paní dovoluje, abyste vyrůstali společně. Oni budou mít spousty peněz, vy žádné. Na vás je, abyste se chovala pokorně a pokusila se být na ně milá.“

„To, co vám tu povídáme, je k vašemu dobru,“ dodala Bessie mírnějším hlasem. „Měla byste se snažit být hodná a užitečná, pak byste tu skutečně našla domov. Pokud se hodláte vzpouzet a odmlouvat, paní vás jistojistě pošle pryč.“

„Krom toho,“ navázala slečna Abbotová, „ji potrestá Bůh. Může se stát, že uprostřed takového záchvatu padne jako podťatá, a kam pak asi přijde? Pojď, Bessie, nechme ji tu. Ani za nic bych nechtěla srdce, jako má ona. Až tu zůstanete sama, modlete se, slečno Eyrová, protože pokud se nedáte na pokání, kdoví jestli komínem nevleze dolů strašidlo a neodnese si vás.“

Načež odešly a zamkly za sebou dveře.

Červený pokoj byl jaksi navíc, málokdy se v něm spalo. Vlastně bych mohla říct nikdy, ledaže si náhlý příliv hostů v Gateshead Hall vynutil použití veškerých ubytovacích možností. Přesto se jednalo o jednu z největších a nejhonosnějších místností v celém sídle. Uprostřed jako nějaký svatostánek stála postel podpíraná mohutnými mahagonovými sloupy, ověšená tmavočervenými damaškovými závěsy. Dvě rozměrná okna, vždy se staženými roletami, z poloviny skrývaly girlandy a záclony z podobného sukna. Koberec byl rovněž červený a stolek u noh postele pokrýval červený ubrus. Stěny měly světlehnědou barvu s odstínem růžové. Skříň, toaletní stolek i židle byly rovněž z tmavého leštěného mahagonu. Z těchto temnějších odstínů vystupovala oslnivě bílá, vysoká vrstva naskládaných matrací a polštářů postele, přikrytá sněhobílým marseilleským přehozem. O nic méně výrazné nebylo ani pohodlné polstrované křeslo poblíž čela postele, rovněž bílé a se stoličkou umístěnou vpředu. Na mě působilo jako bledý trůn.

V pokoji se držel chlad, protože se v něm málokdy topilo. Bývalo tam ticho, jelikož dětský pokoj a kuchyně se nacházely daleko, a také pochmurno, neboť tam málokdy kdo vůbec vstoupil. Jen pokojská tam chodila v sobotu, aby ze zrcadel a nábytku setřela prach, který se tam po celý týden tiše snášel. Paní Reedová místnost čas od času navštívila, aby zkontrolovala obsah jisté tajné zásuvky ve skříni, kde se skladovaly různé dokumenty, kazeta se šperky a miniatura jejího zesnulého manžela. V těchto posledních slovech spočívá tajemství pokoje – prokletí, kvůli němuž byl tak zřídka navštěvován, nehledě na jeho vznešenost.

Pan Reed byl po smrti už devět let – právě v této místnosti vydechl naposled. Zde leželo jeho mrtvé tělo vystavené před pohřbem a odtud ho v rakvi vynesli na hřbitov. Od toho dne tonula místnost v přízračné posvátnosti, která ji chránila před častějšími návštěvami.

Bessie a zatrpklá slečna Abbotová mě nechaly sedět jako přikovanou na nízké polstrované stoličce poblíž mramorového krbu. Postel se tyčila přede mnou, po mé pravici stála vysoká tmavá skříň, v jejíchž výplních se mihotaly občasné záblesky světla. Nalevo ode mě se nacházela zacloněná okna a velké zrcadlo mezi nimi odráželo vznešenost postele i celé místnosti. Nebyla jsem si docela jistá, zda skutečně zamkly dveře, a když jsem se odvážila pohnout, vstala jsem a šla se podívat. Běda! Bylo to tak, žádné vězení nemohlo být lépe zabezpečené. Když jsem se vracela, musela jsem projít kolem zrcadla. Můj zrak nechtěně přitáhla hloubka, kterou dávalo na odiv. V hloubce toho pohledu působilo všechno chladněji a černěji než ve skutečnosti a ta podivná postavička, která tam na mě zírala a bledou tváří i pažemi prosvětlovala příšeří, jejíž lesklé, ustrašené oči se jako jediné pohybovaly na nehnutém pozadí, působila jako opravdový duch. Připadala mi jako jeden z těch drobných přízraků – napůl víla, napůl skřítek –, které večerní pohádky naší Bessie vyvolávaly z opuštěných zarostlých údolíček na vřesovištích, kde se zjevovaly opozdilým pocestným. Vrátila jsem se na stoličku.

Zmocnila se mě pověrčivá bázeň, ale zatím mě ještě zcela neovládla, krev v těle mi nevystydla. Pocit vzbouřeného otroka mě dosud povzbuzoval svou trpkou silou. Hlavou mi musel proběhnout nával zpětných myšlenek, než jsem se polekala ponuré přítomnosti.

Všechna ta tyranie Johna Reeda, pyšná lhostejnost jeho sester, očividný odpor jeho matky, předpojatost služebných, to celé se v mé rozrušené mysli vzedmulo jako temný nános v kalné studni. Proč musím věčně trpět já, dostávat po hlavě, být obviňována a navždy zatracována? Proč se mnou nikdy nejsou spokojení? Proč nemá smysl pokoušet se získat si něčí přízeň? Elizu, která je tvrdohlavá a sobecká, uznávají. Rozmazlenou Georgianu mají všichni rádi – i s tou kousavou zlomyslností a záludným a drzým vystupováním. Její krása, růžové tváře a zlaté lokýnky jako by dělaly radost všem, kdo na ni pohlédnou, a zajišťovaly jí beztrestnost, jakkoli chybuje. Johnovi nikdo neodporuje, a už vůbec ho netrestají. Může kroutit krky holubům, zabíjet paví mláďátka, štvát psy na ovce, odrbávat plody z keříků ve vyhřívaném skleníku, lámat ty nejvzácnější rostliny v zimní zahradě. Také říká svojí matce „starucha“. Někdy se jí posmívá kvůli snědší pleti, která se přitom podobá té jeho. Zcela zjevně jedná proti matčiným přáním, poměrně často trhá a ničí její hedvábné šaty – a při tom všem stále zůstává „jejím miláčkem“. Já se naopak snažím vystříhat všech chyb, pokouším se plnit své povinnosti – ale mně předhazují, že jsem zlobivá a otravná, trucovitá a podloudná od rána do poledne a od poledne do noci.

Hlava mi dosud krvácela a bolela mě od rány, kterou jsem utržila, a následného pádu. Nikdo Johnovi nevyhuboval za to, že mě praštil – a protože jsem se na něj vrhla, abych zamezila dalšímu nesmyslnému násilí, všichni mě za to odsoudili.

„Taková nespravedlnost!“ napovídal mi rozum, povzbuzený tím bezprávím k nebývalé, byť pouze přechodné síle. Takto vyprovokovaná kuráž mě přivedla i na docela podivné nápady, jak uniknout tomu nesnesitelnému útlaku – buď odtud utéct, anebo (pokud by to nešlo) přestat jíst a pít a poddat se smrti. Jaké ohromení potkalo mou duši toho odpoledne! Jak se rozvířil celý můj mozek a srdce se vzbouřilo! A přece – v jaké temnotě, v jaké hloubce neznalosti jsem sváděla tu bitvu! Nedokázala jsem si zodpovědět neodbytnou otázku – proč takto trpím. Teď po uplynutí těžko říct kolika let to vidím zcela jasně.

V Gateshead Hall jsem působila nelad. Nikomu tam jsem se nepodobala, v ničem jsem nesouzněla s paní Reedovou ani s jejími dětmi či vybranými podřízenými. Pokud mě neměli rádi, popravdě řečeno, já je také ne. Nemuseli přece pohlížet s náklonností na tvora, který nedokázal cítit sympatie k žádnému z nich. Na naprosto odlišného tvora, který s nimi neměl nic společného ani povahou, ani ve schopnostech či vlastnostech. Tvora naprosto zbytečného, neschopného sloužit jejich zájmům či nějak přispívat ke všeobecné potěše. Tvora přímo škodlivého, který si hýčkal zárodky rozhořčení z toho, jak s ním zacházejí, a pohrdal jejich úsudkem. Vím, že kdybych byla optimistické, nadané, bezstarostné, náročné, hezké a dovádivé dítě – byť stejně závislé a opuštěné –, snášela by paní Reedová mou přítomnost s větším klidem. Její děti by ke mně chovaly srdečnější kamarádský vztah a služebnictvo by nemělo tak silný sklon svalovat vinu vždycky na mě.

Z červeného pokoje se začalo vytrácet denní světlo. Minula čtvrtá hodina a zamračené odpoledne se klonilo k pochmurnému soumraku. Slyšela jsem, jak déšť dosud bubnuje na okno na schodišti a v hájku za síní skučí vítr. Postupně jsem vychládala a pak se vytratila i má odvaha. Žhavé uhlíky mého původního rozohnění začaly dusit obvyklé pocity ponížení, pochyby o mně samé, beznadějná sklíčenost. Všichni tvrdívali, že jsem bezbožná, a kdoví, třeba tomu tak je? Nezvažovala jsem právě před chvílí, že si způsobím smrt hlady? To je nepochybně zločin – a jsem snad na smrt připravená? Je snad hrobka pod kněžištěm gatesheadského kostela vítaným útočištěm? Řekli mi, že právě v takové leží pohřbený pan Reed. A když mě tato myšlenka přivedla k němu, neopouštěla mě, spíš ještě nabývala na hrůze. Nepamatovala jsem si ho, ale věděla jsem, že to byl můj strýček – bratr mé matky –, že si mě vzal k sobě domů, když jsem ztratila oba rodiče, a že si v posledních chvílích svého života vyžádal od paní Reedové slib, že mě bude vychovávat a starat se o mě jako o své vlastní děti. Paní Reedová měla patrně za to, že svůj slib dodržuje – a řekla bych, že to byla pravda, tedy jak jen jí to její povaha dovolovala. Protože jak by mohla mít skutečně v lásce vetřelce, k němuž ji po smrti manžela nepojilo vůbec žádné pouto? Muselo být dost otravné, když ji vynucený slib postavil do role matky nevlastního dítěte, které nemohla mít ráda, a že se tak nějaký cizí tvor natrvalo usídlil v její rodině.

Zničehonic mi cosi došlo. Nepochybovala jsem – vlastně nikdy – o tom, že kdyby byl pan Reed naživu, zacházel by se mnou vlídně. A jak jsem tam seděla s pohledem upřeným na bílou postel a stěny tonoucí ve stínech – občas mé oko fascinovaně zabloudilo k mlžnému zrcadlu –, začala jsem se rozpomínat na vyprávění o nebožtících, které v hrobě trápilo nedodržování posledního přání a vraceli se na zem, aby potrestali ony křivopřísežníky a pomstili utlačované. Pak jsem si představovala, že by duch pana Reeda, trýzněný křivdami páchanými na sestřině dítěti, mohl opustit svůj nynější příbytek – ať už v hrobce kostela, nebo v neznámém světě zesnulých – a zjevit se přede mnou v této místnosti. Utřela jsem si slzy a přestala vzlykat ze strachu, aby můj projev nesnesitelného zármutku neprobudil nějaký nadpřirozený hlas, který by mě začal chlácholit, nebo nevyvolal z příšeří jakousi prozářenou tvář, jež by se tu nade mnou sehnula a nezvykle mě politovala. Tato představa mi sice teoreticky mohla poskytnout útěchu, ale ve skutečnosti mě děsila – vší silou jsem se ji snažila potlačit, pokoušela jsem se být pevná. Odhrnula jsem si vlasy z čela, pozvedla jsem hlavu a zkoušela se odvážně rozhlédnout po ztemnělém pokoji – v tu chvíli na stěně zazářilo nějaké světlo. Že by měsíční paprsek, který se prodral skulinkou v roletě? Ne, měsíční světlo se nehýbe, a toto se pohnulo. Zatímco jsem na ně zírala, posunulo se na strop a chvělo se mi nad hlavou. Nyní už dokážu odhadnout, že ten proužek světla pocházel s největší pravděpodobností z lucerny, kterou si kdosi nesl dole přes trávník. Jenže tehdy, jak jsem se v duchu připravila na jakousi hrůzu a nervy měla pocuchané, jsem došla k závěru, že ten problesknuvší paprsek předchází zjevení z onoho světa. Srdce mi divoce tlouklo, hlava se rozhořela. V uších mi znělo jakoby šumění křídel; něco se ke mně zdánlivě blížilo. Skoro jsem nemohla dýchat, zalapala jsem po dechu, až jsem to nakonec nevydržela. Vyrazila jsem ke dveřím a v zoufalé snaze začala lomcovat klikou. Kdosi přibíhal chodbou, v zámku se otočil klíč a vešly Bessie s Abbotovou.

„Slečno Eyrová, stalo se vám něco?“ ptala se Bessie.

„Takovej randál! Až ve mně hrklo!“ vykřikla Abbotová.

„Odveďte mě pryč! Nechte mě jít za dětmi!“ zavzlykala jsem.

„A proč? Bolí vás něco? Měla jste snad vidění?“ dožadovala se Bessie.

„Viděla jsem nějaké světlo a myslela si, že přichází duch.“ To už jsem se chytila Bessie za ruku, a ona mi ji nevytrhla.

„To takhle vyvádí naschvál,“ prohlásila Abbotová znechuceně. „Takovýho povyku! Kdyby ji něco příšerně rozbolelo, dalo by se to omluvit, ale ona jen chtěla někoho přivolat. Jako bych neznala tyhle povedené kousky.“

„Co se to tady děje?“ ozval se rázný hlas; paní Reedová přicházela chodbou, čepec rozvázaný, a šaty jí hrozivě šustily. „Přece jsem rozkázala, že Jane Eyrová musí zůstat v červeném pokoji, dokud si pro ni sama nepřijdu.“

„Slečna Jane tolik křičela, madam,“ prosila Bessie.

„Pusťte ji,“ zaznělo v odpověď. „Přestaň se držet chůvy za ruku, dítě, tímhle způsobem se ven nedostaneš, to si buď jistá. Nesnáším vypočítavost, zvlášť u dětí. Je mou povinností ti ukázat, že lstí nic nesvedeš. Teď uvnitř zůstaneš ještě další hodinu a pouze za podmínky, že se naprosto podřídíš a ani nemukneš, tě pak pustím ven.“

„Tetičko, smilujte se, prosím vás! Odpusťte mi! Nemůžu to vydržet – potrestejte mě jinak! Umřu, jestli –“

„Ticho! Dělá se mi zle z takové přetvářky.“ A tak to nepochybně vnímala – v jejích očích jsem byla troufalá herečka. Zcela zjevně mě viděla jako zosobnění záštiplných vášní, podlého ducha a nebezpečné dvojakosti.

Bessie s Abbotovou se vzdálily a paní Reedová, která už nemohla vydržet moje stupňované utrpení a šílené vzlyky, mě bez dalších řečí rázně vstrčila zpět do místnosti a zamkla dveře. Slyšela jsem ještě, jak si to odšustila pryč. Brzy poté, co mě opustila, jsem nejspíš dostala jakýsi záchvat, který skončil bezvědomím.

KAPITOLA TŘETÍ

Dál si vzpomínám na to, jak jsem se probouzela s pocitem, že jsem si prošla děsivou noční můrou, a uviděla před sebou strašlivou rudou záři za tlustými železnými mřížemi. Také jsem slyšela hlasy, zněly zvláštně dutě, jako by je tlumil nápor větru či proud vody. Všechno se nějak zašmodrchalo, ovládlo mě rozčilení, nejistota a všeprostupující pocit hrůzy. Zanedlouho jsem si uvědomila, že mě kdosi zvedl a podpírá mě vsedě, a to vlídněji, než jsem zažila kdy předtím. Opřela jsem si hlavu o polštář či něčí paži a uklidnila se.

Za dalších pět minut se mračno naprostého zmatení rozpustilo – věděla jsem už s určitostí, že ležím ve vlastní posteli a že ta rudá záře vychází z krbu dětského pokoje. Byla noc, na stole stála zapálená svíčka. Bessie stála v nohách postele a nějaký pán seděl v křesle blízko mého polštáře a skláněl se nade mnou.

Pocítila jsem nevýslovnou úlevu, uklidňující přesvědčení, že jsem pod ochranou a v bezpečí, když jsem zjistila, že v místnosti je cizí člověk, jedinec nijak nepřináležející ke Gatesheadu nebo k příbuzenstvu paní Reedové. Odvrátila jsem se od Bessie (byť její přítomnost byla daleko snesitelnější, než kdyby tam postávala například Abbotová) a prohlédla si tvář toho neznámého pána. Poznala jsem ho, byl to lékárník pan Lloyd, pro kterého občas poslala paní Reedová, když onemocněl někdo ze služebnictva. Pro sebe a děti využívala za tímto účelem doktora.

„Tak co, poznáváte mě?“ zeptal se.

Vyslovila jsem jeho jméno a zároveň mu podala ruku. Přijal ji a s úsměvem pravil: „Brzy se všechno spraví.“ Pak mě zase uložil, otočil se k Bessie a nařídil jí, ať dbá na to, aby mě v noci nic nerušilo. Vyslovil ještě pár pokynů, přislíbil, že se nazítří ukáže znovu, a odešel – k mému smutku, protože když seděl v křesle blízko mé hlavy, vnímala jsem ho jako přítele, který mě chrání. Jakmile se za ním zavřely dveře, místnost potemněla a mě znovu opustila odvaha – srdce mi obtížil nevýslovný smutek.

„Myslíte, že se vám podaří usnout, slečno?“ zeptala se Bessie docela potichu.

Sotva jsem se odvážila odpovědět, protože jsem se bála, že další věta už nebude zdaleka tak něžná. „Zkusím to.“

„Ráda byste se napila nebo dostala něco k snědku?“

„Ne, děkuju vám, Bessie.“

„Pak si tedy půjdu lehnout, protože už je po půlnoci, ale můžete mě zavolat, kdybyste v noci něco potřebovala.“

Úžasná zdvořilost! Sebrala jsem odvahu na něco se zeptat.

„Bessie, co se to se mnou děje? Jsem nemocná?“

„Nejspíš se vám udělalo zle v červeném pokoji, protože jste hrozně plakala. Jistě se vám brzy uleví.“

Bessie odešla do místnosti pokojské, která se nacházela poblíž. Slyšela jsem ji, jak říká:

„Sarah, pojďte si se mnou lehnout do dětského pokoje. Ani za nic bych nechtěla s tím ubohým dítětem strávit dnešní noc sama. Co kdyby umřela? Ten záchvat byl tak podivný. Zajímalo by mě, jestli měla nějaké vidění. Paní to trochu přehnala.“

Sarah se tedy vrátila s ní. Obě se uložily a ještě půl hodiny si šeptaly, než usnuly. Zachytila jsem pouze útržky rozhovoru, z nichž jsem ale docela snadno odvodila, čeho se týkal.

„Cosi kolem ní prošlo, od hlavy až k patě v bílém, a zase to zmizelo.“ – „A za tím zjevením ještě velký černý pes.“ – „Ozvaly se tři údery na dveře.“ – „Objevilo se světlo na hřbitově, přímo nad jeho hrobem.“ Atd. atd.

Konečně obě usnuly. Oheň v krbu vyhasl, dohořela i svíčka. Já tu dlouhou noc ve strachu probděla. Uši, oči i mysl se upínaly na ten děs – děs, který dokážou pociťovat jen děti.

Po příhodě v červeném pokoji nenásledovala žádná vážná či táhlá fyzická nemoc. Pouze mé nervy se tehdy otřásly natolik, že záchvěvy toho šoku cítím dodnes. Ano, paní Reedová, to vy jste mi věnovala děsivé křeče duševního utrpení. Nicméně bych vám měla odpustit, protože jste nevěděla, co činíte – zatímco jste mi drásala srdce, domnívala jste se, že mě pouze zbavujete špatných vlastností.

Nazítří kolem poledního už jsem lůžko opustila a seděla jsem oblečená a zabalená v šálu u krbu v dětském pokoji. Cítila jsem se tělesně slabá a zlomená, ale nejvíc mě trápilo strádání v duši. Prožívala jsem to tak silně, že jsem neustále potichu plakala. Sotva jsem si utřela jednu slzu, už kanula další. Přesto jsem si říkala, že bych měla být spokojená, protože se kolem neochomýtal nikdo z Reedových. Všichni odjeli s maminkou v kočáře. Také Abbotová šila v jiném pokoji a Bessie, která pobíhala sem a tam, uklízela hračky a rovnala věci v zásuvkách, ke mně občas utrousila nebývale laskavé slovo. Tento stav věcí měl pro mě představovat pokojný ráj na zemi, protože jinak jsem byla zvyklá na neustálé výtky a otročinu, za kterou se mi nedostávalo díků. Jenže ve skutečnosti jsem měla natolik pocuchané nervy, že je nemohl utišit ani takový klid, nedokázal je rozradostnit žádný podnět.

Bessie sešla dolů do kuchyně a vrátila se s dortíkem na vesele pomalovaném porcelánovém talíři – ten rajský pták, uhnízděný na věnci z kvítků svlačce a růžových poupat, ve mně obvykle vyvolával nadšený obdiv. Kdysi jsem prosila, abych si talíř směla prohlédnout zblízka, ale dosud mě nikdy neshledali hodnou takové výsady. Onen vzácný kus porcelánu se nyní ocitl na mém klíně a dostalo se mi srdečného vyzvání, abych snědla ten vzácný kulatý zákusek, který na něm spočíval. Marná laskavost – přišla jako většina dalších příliš pozdě, po všem tom odmítání a nevyslyšených přáních. Nedokázala jsem pozřít ani sousto a peří ptáka mi, stejně jako zbarvení kytiček připadalo podivně vybledlé. Talíř i se zákuskem jsem zase odložila. Bessie se mě zeptala, jestli bych chtěla nějakou knížku. Slovo „knížka“ zabralo jako přechodný stimul, tak jsem ji poprosila, aby mi z knihovny přinesla Gulliverovy cesty. Tu knihu jsem si opakovaně prohlížela s velkým potěšením. Připadalo mi, že vypráví o skutečných událostech, a objevila jsem v ní zdroj hlubšího zájmu než v pohádkách. Pokud jde o skřítky, po marném hledání mezi listy náprstníků a zvonků, pod houbami a břečťanem pokrývajícím stará kamenná zákoutí jsem nakonec přijala smutnou pravdu, že se všichni přestěhovali z Anglie do nějaké divošské země, kde jsou lesy divočejší a hustší a obyvatelstvo méně početné, zatímco Liliput a Brobdingnag zůstávaly podle mého přesvědčení pevnou součástí zemského povrchu a nepochybovala jsem o tom, že jednoho dne, poté co podniknu dlouhou cestu, spatřím na vlastní oči ta políčka, domy a stromy, ty maličké lidi, droboučké krávy, ovce a ptáky té jedné říše a naopak i kukuřičná pole velikosti lesů, ohromné anglické dogy, obrovské kočky, muže a ženy výšky věží té druhé. A přesto když jsem tuto milovanou knihu dostala znovu do ruky – když jsem v ní listovala a hledala ty báječné obrázky, jejichž kouzlo jsem si dosud tak vychutnávala –, vše mi připadalo neskutečné a strašné. Obři působili jako vyzáblí skřeti, trpaslíci jako zlovolní a bázliví rošťáci, z Gullivera se stal bezútěšný cestovatel v děsivých a nebezpečných končinách. Zavřela jsem knihu, v níž jsem se neodvažovala nadále listovat, a položila ji na stůl vedle nedotčeného zákusku.

Bessie mezitím už skončila s utíráním prachu a úklidem místnosti, a když si umyla ruce, otevřela jistou malou zásuvku plnou krásných ústřižků hedvábí a saténu, načež začala vyrábět nový klobouček pro Georgianinu panenku. Přitom si zpívala píseň s těmito slovy:

Když jsme se ještě toulali,

jak je to dávno.

Tu písničku jsem slyšela už mnohokrát předtím a vždycky mě moc bavila. Bessie měla totiž lahodný hlas – alespoň mně tak připadal. Ale nyní, i když ten hlas neztratil nic ze své lahodnosti, nacházela jsem v té melodii nepopsatelný smutek. Když se někdy soustředila víc na svou práci, zpívala ten refrén hodně potichu a pomalu a „jak je to dávno“ vyznělo jako ta nejzádumčivější část pohřebního hymnu. Přešla do jiné balady, tentokrát skutečně bolestné.

Nohy mám bolavé, zmáhá mě únava,

pouť je to předlouhá, nikoho nepotkám;

soumrak už děs noci hluboké dostává

nad cestou nebohou malého sirotka.

Proč mě tak daleko poslali samotnou?

Kolem jen močály, skaliska šedivá;

lidé jsou zlí, snad se andělé ustrnou –

povedou sirotu, kde hrozba nečíhá.

Zatím jen v dáli se větříček prohání,

obloha bez mraků, hvězdičky zasvítí.

Bůh ve své milosti jistě ji ochrání,

nebohou sirotu – nechá ji přežíti.

I kdybych spadla z mostku zhrouceného,

zbloudila na blatech, světélky zmatena,

přivine Otec k srdci bezmocného,

nebohé sirotě slib dá a požehná.

Myšlenku hýčkám si silného účinu,

ačkoli domov a bližního postrádám:

Nebe je domov, kde já jednou spočinu,

Bůh přece přeje svým nebohým sirotám!

„No tak, slečno Jane, přestaňte plakat,“ vybídla mě Bessie, když dozpívala. To by také mohla říct ohni, ať přestane hořet, ale jak mohla rozumět tomu chorobnému utrpení, které mě stravovalo? Později dopoledne se znovu objevil pan Lloyd.

„Copak, už jste vzhůru?“ podivil se, když vstoupil do dětského pokoje. „Tak jak se jí daří, chůvo?“

Bessie odpověděla, že je mi opravdu dobře.

„Pak by měla vyhlížet veseleji. Pojďte sem, slečno Jane – jmenujete se Jane, že?“

„Ano, pane, Jane Eyrová.“

„Vidím, že jste plakala, slečno Eyrová, můžete mi říct proč? Bolí vás něco?“

„Ne, pane.“

„Řekla bych, že brečí, protože nemohla jet s paní kočárem,“ vložila se do toho Bessie.

„Ale to určitě ne – přece je dost stará na to, aby měla tak malicherný důvod.“

Já jsem si myslela totéž, a protože se tímto falešným obviněním dotkla mé sebeúcty, hned jsem se bránila: „Kvůli něčemu takovému bych v životě neplakala. Projížďky kočárem nemám ani trochu ráda. Brečím, protože je mi bídně.“

„Že se nestydíte, slečno!“ pokárala mě Bessie.

Ten dobrák lékárník se zatvářil trochu zmateně. Stála jsem před ním a on na mě hleděl velice upřeně. Měl malé šedé oči. Nevypadaly moc vesele, ale myslím, že dnes bych je popsala jako mazané. Vyznačoval se tvrdými rysy, nicméně tvář působila dobromyslně. Když si mě důkladně prohlédl, zeptal se:

„A proč se vám včera udělalo tak zle?“

„Upadla,“ ozvala se opět Bessie.

„Upadla! To by se znovu chovala jako malé děcko! Copak ve svém věku neumí chodit? Musí jí být takových osm nebo devět.“

„Někdo mě porazil,“ vyhrkla jsem vysvětlení po dalším útoku na mou pošramocenou hrdost. „Ale z toho se mi zle neudělalo,“ dodala jsem. Pan Lloyd si mezitím posloužil trochou šňupacího tabáku.

Zatímco vracel tabatěrku do kapsy své vesty, ozvalo se hlasité vyzvánění k obědu služebnictva. Věděl, oč jde. „To je pro vás, chůvo,“ poznamenal. „Jen běžte dolů, a než se vrátíte, já tady slečně Jane dám kázání.“

Bessie by raději zůstala, ale musela se vzdálit, protože v Gateshead Hall se při podávání jídla přísně vyžadovala dochvilnost.

„Takže ten pád nebyl příčinou toho, že se vám udělalo zle – co tedy?“

„Zavřeli mě do místnosti, kde byl duch, a nechali mě tam i po setmění.“

Viděla jsem, jak se pan Lloyd usmál a zamračil zároveň. „Duch! Takže nakonec jste malé děcko? Vy se bojíte duchů?“

„Ducha pana Reeda ano – on v té místnosti umřel a ležel tam vystavený po smrti. Ani Bessie, ani nikdo jiný tam večer nevstoupí, pokud opravdu nemusí. Bylo kruté zavřít mě tam samotnou bez svíčky – tak kruté, že to snad nikdy nezapomenu.“

„Nesmysl! A kvůli tomu jste tak utrápená? Bojíte se i teď za denního světla?“

„Ne, ale noc se vrátí zanedlouho. A krom toho jsem nešťastná – hodně nešťastná, kvůli jiným věcem.“

„Jakým? Můžete mi o některých povědět?“

Jak bych si byla přála odpovědět na tuto otázku v plné šíři! A s jakými obtížemi jsem dala dohromady odpověď! Děti dovedou cítit, ale své pocity nedokážou rozebrat. A pokud onen rozbor v mysli zčásti proběhne, nesvedou výsledek vyjádřit slovy. Jelikož jsem se však bála, že bych mohla přijít o tuto první a jedinou příležitost ulehčit svému zármutku tím, že bych se někomu svěřila, po neklidné přestávce jsem se pokusila sestavit stručnou, i když nakonec pravdivou odpověď.

„Tak zaprvé nemám rodiče, ani bratry nebo sestry.“

„Máte laskavou tetu a bratrance a sestřenice.“

Znovu jsem se zarazila a pak jsem zbrkle odpověděla.

„Jenže John Reed mě srazil k zemi a teta mě pak zavřela v červeném pokoji.“

Pan Lloyd znovu sáhl po tabatěrce.

„Nepřipadá vám, že Gateshead Hall je moc krásný dům?“ zeptal se mě. „Nepociťujete vděčnost, že můžete žít na tak vznešeném místě?“

„Není to můj dům, pane. A Abbotová tvrdí, že mám menší právo tady pobývat než služka.“

„Ale jděte! Přece nejste natolik hloupoučká, abyste si přála tak úžasné místo opustit.“

„Kdybych měla kam, odešla bych odtud ráda. Jenže z Gatesheadu se dostanu leda jako dospělá.“

„Ale třeba by to šlo – kdoví? Máte nějaké příbuzné kromě paní Reedové?“

„Myslím, že ne, pane.“

„Nikoho z otcovy strany?“

„Nevím. Jednou jsem se ptala tety Reedové a ona mi řekla, že možná mám nějaké chudé, nízko postavené příbuzné jménem Eyrovi, ale ona o nich nic neví.“

„A kdybyste je měla, chtěla byste jít k nim?“

Zamyslela jsem se. Dospělým připadá chudoba chmurná a dětem tím spíš. Nedovedou si představit pilné, pracovité a úctyhodné chudé. Slovo chudý si spojují s otrhanými šaty, nedostatkem potravy, studenými topeništi, hrubými způsoby a nízkými neřestmi. Pro mě chudoba splývala s ponížením.

„Ne, nerada bych patřila k chudým lidem,“ odpověděla jsem.

„Ani v případě, že by s vámi zacházeli hezky?“

Zavrtěla jsem hlavou. Nechápala jsem, jak by si chudí mohli dovolit být hodní. Navíc naučit se mluvit jako oni, přijmout jejich způsoby, být nevzdělaná, vyrůst jako jedna z těch žen, které jsem vídala, jak kojí své děti nebo perou prádlo u dveří chalup dole ve vesnici – ne, nebyla jsem taková hrdinka, abych vykoupila svou svobodu za cenu společenského postavení.

„Ale jsou vaši příbuzní opravdu tak moc chudí? Živí se prací?“

„To nedokážu říct. Teta Reedová tvrdí, že pokud nějaké mám, musí to být žebráci. Nerada bych chodila po žebrotě.“

„Co třeba do školy? Tam byste chodila ráda?“

Znovu jsem se zamyslela – sotva jsem věděla, co to škola je. Bessie o ní někdy mluvila jako o místě, kde slečny sedí jako přikované, na zádech přímidlo, a očekává se od nich naprostá uhlazenost a přesnost. John Reed svou školu nesnášel a urážel učitele. Jenže vkus Johna Reeda nebyl pro mě žádným vodítkem, a pokud zněly Bessiiny názory na školní disciplínu (které získala od slečen v rodině, kde žila předtím, než přišla do Gatesheadu) poněkud úděsně, podrobnosti týkající se jistých výdobytků, kterých tam tytéž slečny dosáhly, se jim podle mého přinejmenším vyrovnaly. Chválila krásné krajinomalby a obrazy květin, které tam stvořily; písně, které se naučily zpívat, a kousky, které dokázaly zahrát; taštičky, které tam uháčkovaly, i jejich schopnost překládat francouzské knihy – skoro jsem jim začala závidět, když jsem to poslouchala. Krom toho škola by přinesla dokonalou změnu – znamenalo by to dlouhou cestu, naprosté odloučení od Gatesheadu a vstup do nového života.

„Vlastně ano, opravdu ráda bych nastoupila do školy,“ vyslovila jsem nakonec po těchto úvahách.

„No tak uvidíme. Kdoví co se může stát?“ uzavřel pan Lloyd a vstal. „To děvče potřebuje změnu vzduchu a prostředí,“ dodal sám k sobě, „její nervy jsou ve špatném stavu.“

Bessie se vrátila a ve stejnou chvíli zahrčel kočár na příjezdové cestě.

„Je to vaše paní, chůvo?“ zeptal se pan Lloyd. „Rád bych s ní promluvil, než odejdu.“

Bessie ho vyzvala, aby ji následoval do ranního pokoje. Jak vyvozuji z pozdějších událostí, při rozhovoru, který proběhl mezi lékárníkem a paní Reedovou, si pan Lloyd troufl doporučit, aby mě poslala do školy, což se okamžitě setkalo s nadšeným přijetím. Jak se vyjádřila Abbotová, když jednou večer s Bessie šily v dětském pokoji a domnívaly se, že spím: „Paní byla podle všeho moc ráda, že se zbaví takového otravného dítěte se zlou povahou, které se věčně tváří, jako by všechny špehovalo a vymýšlelo nějaké spiknutí.“ Abbotová mě nejspíš považovala za takového Guye Fawkese v dětském vydání.

Při téže příležitosti jsem se také z toho, co říkala Abbotová Bessie, poprvé dozvěděla, že můj otec byl chudý kněz a že si ho matka vzala navzdory přání své rodiny, která to brala jako sňatek pod její úroveň; že mého dědečka Reeda svou neposlušností natolik popudila, že ji vydědil a nedostala ani šilink; že poté, co mí rodiče strávili rok v manželství, otec dostal tyfus, když navštěvoval chudé ve velkém průmyslovém městě, kde se nacházelo jeho působiště a kde ta nemoc tehdy řádila; že má matka se od něj nakazila a s odstupem pouhého měsíce oba zemřeli.

Když Bessie vyslechla ten příběh, povzdychla si a namítla: „Ale i nebohou slečnu Jane je třeba politovat.“

„Ano,“ přisvědčila Abbotová. „Pokud by byla milé a hezké dítě, člověka by ta opuštěnost jistě dojala. Jenže co zmůžete s takovou malou ropuchou?“

„Moc asi ne, já vím,“ souhlasila Bessie. „Každopádně kráska jako slečna Georgiana by za stejných podmínek vzbudila více soucitu.“

„Ano, slečnu Georgianu přímo zbožňuju!“ zvolala dychtivě Abbotová. „Milunka malá! Ty její dlouhé lokýnky a modré oči a tak sladká barva pleti – jako by ji někdo namaloval! Bessie, dala bych si ještě před spaním toust se sýrem.“

„Já taky – s pečenou cibulí. Tak pojďme dolů.“ A šly.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Z povídání s panem Lloydem a z výše uvedeného rozhovoru Bessie s Abbotovou jsem získala dost naděje, která mohla podpořit mé přání uzdravit se. Změna se zdála být nadosah – v tichosti jsem po ní toužila a čekala. Nicméně nenastala tak brzy – dny i týdny míjely, mé zdraví se vrátilo do běžného stavu, ale nepadla žádná další narážka na téma, o němž jsem v duchu ustavičně přemýšlela. Paní Reedová si mě občas měřila přísným zrakem, ale málokdy se mnou promluvila. Od té nemoci mě oddělila od svých dětí výrazněji, než tomu bylo předtím. Přidělila mi koutek, kde jsem spala sama, odsoudila mě k jídlu o samotě a veškerý svůj čas jsem měla trávit v dětském pokoji, zatímco bratranec a sestřenice neustále pobývali v salonu. O nějaké škole nepadlo ani slovo, přesto jsem instinktivně cítila, že mě pod svou střechou už dlouho nesnese. Když mi totiž občas věnovala pohled, nyní častěji než dříve vyjadřoval nepřekonatelný a hluboce zakořeněný odpor.

Zjevně podle nařízení se mnou Eliza s Georgianou mluvily co nejméně. John na mě vyplazoval jazyk, kdykoli mě viděl, a jednou se mě pokusil potrestat, ale jelikož jsem se okamžitě začala bránit, vyburcovaná týmž pocitem silného hněvu a zoufalého odporu, který podnítil mou zkaženost už předtím, rozhodl se raději toho nechat a utíkal pryč, přičemž mě proklínal a přísahal, že jsem mu rozbila nos. Tehdy jsem do té dominanty jeho tváře skutečně udeřila vší silou, kterou v sobě má zaťatá pěst dokázala najít. A když jsem uviděla, jak ho buď ten výpad, nebo můj pohled zastrašily, měla jsem velkou chuť své výhody využít – to už se ale krčil u matinky. Slyšela jsem, jak přerývaným hlasem začíná svou povídačku, že se na něj „ta ohavná Jane Eyrová“ vrhla jako šílená kočka. Byl však dost tvrdě umlčen:

„Nemluv mi o ní, Johne. Řekla jsem ti, aby ses k té dívce nepřibližoval, nestojí za povšimnutí. Nepřeju si, abyste se s ní bavili – ani ty, ani tvé sestry.“

V tu chvíli jsem se zapřela o zábradlí a náhle vykřikla, aniž jsem vážila slova:

„Nemají na to, aby se se mnou bavili!“

Paní Reedová byla poněkud statná žena, ale když uslyšela tak nezvyklé a troufalé prohlášení, hbitě vyběhla po schodech, smýkla mnou do dětského pokoje, a když mě přimáčkla na kraj mé postýlky, důrazně mi přikázala, ať se až do večera neodvažuji odtamtud hnout ani hlesnout.

„Co by vám asi pověděl strýček Reed, kdyby žil?“ vylétlo mi samovolně z úst. Říkám samovolně, protože se zdálo, jako by můj jazyk tu otázku vyslovil, aniž bych k tomu dala souhlas. Promluvilo ze mě cosi, co jsem neovládala.

„Cože?“ podivila se přidušeně paní Reedová. Jejím obvykle klidným šedým okem jako by v tu chvíli prokmitl strach. Pustila mou paži a zírala na mě, snad v ten okamžik opravdu váhala, jestli jsem dítě, nebo ďábel. To už jsem věděla, že si to odskáču.

„Strýček Reed je v nebi a vidí, co děláte a co si myslíte. Stejně tak můj tatínek s maminkou. Vědí, že mě věčně někam zavíráte a že byste mě nejradši viděla mrtvou.“

To už se paní Reedová vzchopila. Vší silou mnou zatřásla a dala mi pár facek, poté mě beze slova opustila. Bessie pak navázala hodinovým kázáním o tom, že jsem ta nejzlobivější a nejzhýralejší holka, jakou kdy kdo vzal pod svou střechu. Napůl jsem tomu skoro věřila, protože v hrudi mi bouřily samé zlovolné city.

Přešel listopad, prosinec a půlka ledna. Vánoce a Nový rok se v Gatesheadu slavily s obvyklým slavnostním veselím. Vyměňovaly se dárky, pořádaly se obědy a večírky. Všechny tyto radovánky šly samozřejmě zcela mimo mě. Na všudypřítomném veselí jsem si mohla užívat leda to, jak se den co den Eliza a Georgiana oblékaly a jak pak scházely dolů do salonu oděné do jemných mušelínových šatů a šarlatových šerp, s umně natočenými vlásky. Také jsem mohla naslouchat, jak dole kdosi hraje na klavír či harfu, jak chodí sem a tam sklepník a lokaj, jak při podávání občerstvení cinká sklo a porcelán, jak zaznívají útržky hovoru, když se otevíraly nebo zavíraly dveře salonu. Když mě tato zábava unavila, opustila jsem horní podestu a vrátila se do tichého dětského pokoje. Tam mi sice bylo trochu smutno, ale netrpěla jsem. Abych pravdu řekla, vlastně jsem si ani trochu nepřála jít do té společnosti, protože tam by si mě stejně sotva kdo všímal. Kdyby Bessie měla přívětivou a družnou náladu, bylo by pro mě svátkem trávit večery v klidu s ní, a ne pod strašlivým dohledem paní Reedové, v místnosti plné pánů a dam. Ale jakmile Bessie oblékla slečny, obvykle se odebrala do rušných prostor kuchyně nebo pokoje hospodyně a většinou s sebou odnesla i svíčku. Já pak sedávala s panenkou na kolenou, dokud oheň nepohasl, a občas jsem se ohlížela přes rameno, abych se ujistila, že v potemnělé místnosti nestraší nic horšího než já sama. Když v krbu zbývaly už jen pohasínající uhlíky, spěšně jsem se odstrojila, přičemž jsem si co nejvíc dávala pozor na různé ty šňůrky a uzlíky, a uchýlila se před chladem a tmou do postýlky. Tam jsem si vždycky brala s sebou panenku. Lidské bytosti musejí něco milovat a při nedostatku vhodných předmětů lásky jsem se snažila těšit tím, že mám ráda a střežím tu vybledlou vyřezanou podobiznu, tak moc ošuntělou, že spíš připomínala strašáka do zelí. Dneska nemůžu pochopit, s jak směšnou upřímností jsem lpěla na té hračce a div si nepředstavovala, že je živá a schopná vnímat. Dokud jsem ji neměla při sobě ve své noční košilce, nedokázala jsem usnout, a když tam ležela, v bezpečí a teple, byla jsem poměrně šťastná a věřila, že ona také.

Jak nekonečné se mi zdály hodiny, než se společnost rozešla a mohla jsem vyčkávat, až uslyším Bessiin krok na schodech. Někdy přišla nahoru i mezitím, když potřebovala náprstek či nůžky nebo mi třeba přinesla něco k jídlu – bochánek nebo tvarohový koláč. Pak seděla na posteli, dokud jsem to nesnědla, urovnala mi přikrývku, dvakrát mě políbila a popřála mi dobrou noc. Když na mě byla Bessie takto hodná, připadala mi jako ta nejlepší, nejhezčí a nejlaskavější bytost na světě; horoucně jsem si pak přála, aby zůstala už navždycky tak přívětivá a milá a nikdy mě nepostrkovala nebo nehubovala a nedávala mi zbytečné úkoly, což dělávala dost často. Bessie Leeová byla podle mého názoru dívka od přírody dobré povahy, šikovně se dovedla zhostit svých povinností a uměla pozoruhodně vyprávět – tedy přinejmenším tak soudím podle toho, jak na mě působily její pohádky. Pokud mě vzpomínky neklamou, ani krása jí nechyběla. Pamatuji si ji jako štíhlou mladou ženu s černými vlasy, tmavýma očima, velice pěknými rysy a hezkou čistou pletí. Dovedla však být i náladová a zbrklá a nějaké zásady či spravedlnost jí na srdci zrovna neležely – nicméně i přesto jsem ji měla radši než kohokoli jiného v Gateshead Hall.

Bylo patnáctého ledna, asi devět hodin ráno. Bessie odešla na snídani, mé sestřenice si matinka zatím nepovolala. Eliza si oblékala čepec a teplý kabát na ven, aby šla nakrmit svou drůbež, což ji moc bavilo – a o nic méně pak to, že prodávala svá vajíčka hospodyni a peníze takto získané hromadila. Měla sklon k obchodování a výraznou schopnost šetřit – což se projevovalo nejen u prodeje vajec a kuřat, ale i při neústupném smlouvání se zahradníkem ohledně sazeniček, semen a řízků rostlin, jelikož tento zaměstnanec paní Reedové měl podle příkazů od slečinky kupovat vše, co se rozhodla ze své okrasné zahrádky prodat. Eliza by prodala snad i svoje vlasy, kdyby jí z toho připadl hezký zisk. Co se týče peněz, nejdříve si je schovávala po různých koutech zabalené do hadříku nebo použitého papírku na kudrliny. Některé z těchto pokladů však objevila pokojská a Eliza ze strachu, že o svůj poklad může jednoho dne přijít, nakonec svolila, že je svěří do rukou matky za lichvářský úrok – padesát či šedesát procent –, kterýžto úrok si vyžádala každého čtvrtroku. Účetnictví si s úzkostlivou přesností vedla v jistém notýsku.

Georgiana seděla na vysoké židli u zrcadla a upravovala si vlasy – lokýnkami si proplétala umělé květiny a vybledlá pírka, jichž našla celou zásobu v jedné podkrovní zásuvce. Já si stlala postel, protože Bessie mi přísně nařídila, že to musí být hotové, než se vrátí (často mě nyní zaměstnávala jako jakousi pomocnou sílu v dětském pokoji, abych tam poklízela, utírala prach a tak podobně). Když jsem načechrala peřinu a složila si noční košili, přešla jsem k sedátku u okna, abych tam srovnala nějaké obrázkové knížky a nábytek z pokojíčku pro panenky, které tam byly rozházené. Bezprostřední příkaz od Georgiany, abych nechala hračky na pokoji (protože ty židličky a zrcátka i pohádkové talířky a šálky byly v jejím vlastnictví), mi v tom ale zamezil. Když jsem pak už neměla co na práci, začala jsem dýchat na květinové ornamenty ojíněného okna, abych se podívala ven, kde se vše zastavilo a ztuhlo pod vlivem silného mrazu.

Odtud bylo vidět na domek vrátného a cestu pro kočáry a zrovna ve chvíli, kdy jsem na okně pokrytém stříbrno-bílým listovím rozmrazila tolik místa, aby se dalo vyhlédnout, spatřila jsem, jak se otevřela brána a dovnitř vjel kočár. Lhostejně jsem sledovala, jak se blíží k domu – do Gatesheadu často jezdily kočáry, ale žádný nepřivážel návštěvníky, kteří by mě zajímali. Zastavil před domem, halasně se rozezněl zvonek a příchozí byl vpuštěn dovnitř. Jelikož mě se nic z toho netýkalo, má roztěkaná pozornost si brzy našla živější zábavu v podobě hladové červenky, která přilétla a cvrlikala na větvičkách holé třešně krčící se u zdi poblíž okna. Zbytky mé snídaně, chléb a mléko, stály na stole, a jakmile jsem nadrobila sousto pečiva, začala jsem vytahovat spodní část okna, abych drobečky vysypala na římsu, když vtom do dětského pokoje přiběhla Bessie.

„Slečno Jane, sundejte si zástěru – co to tam děláte? Už jste si dneska myla ruce a obličej?“ Ještě jednou jsem zatáhla, než jsem odpověděla, protože jsem chtěla, aby ten ptáček dostal najíst. Okno povolilo, vysypala jsem drobky, zčásti na kamennou římsu, zčásti na větev třešně, pak jsem okno zavřela a odpověděla:

„Ne, Bessie. Zrovna jsem skončila s utíráním prachu.“

„S vámi jsou věčně jen potíže, děvče! A co to vyvádíte teď? Docela jste zčervenala, jako by šlo o nějakou lumpárnu – proč jste otevírala to okno?“

Odpovídat jsem nakonec ani nemusela, protože Bessie neměla na nějaké vysvětlování čas. Dotáhla mě k umyvadlu, nemilosrdně, ale naštěstí krátce mi vydrbala obličej a ruce mýdlem a vodou, poté mě utřela drsným ručníkem. Vlasy mi upravila několika tahy kartáče, svlékla mi zástěru, pak mě hnala na podestu a přikázala mi, abych okamžitě šla dolů, žádají si mě v ranním pokoji.

Chtěla jsem se zeptat, kdože si mě to žádá. Chtěla jsem vědět, jestli je tam paní Reedová, ale Bessie už se vytratila a dveře dětského pokoje mi zavřela před nosem. Pomalu jsem scházela dolů. Už skoro tři měsíce si mě paní Reedová nezavolala a vzhledem k tomu, že jsem pobývala pouze v dětském pokoji, ranní pokoj, jídelna i salony se pro mě staly vlastně nepříjemnými prostorami, kam jsem se děsila vstoupit.

Nyní jsem se ocitla v prázdné síni – přede mnou se nacházely dveře ranního pokoje a já se zastavila, rozechvělá strachy. Jakou zbabělou krysu ze mě tehdy udělal strach pramenící z nespravedlivého potrestání! Bála jsem se vrátit do dětského pokoje, ale zároveň jsem se bála vkročit do salonu. Deset minut jsem tam nervózně váhala. Uvnitř pokoje kdosi silně zazvonil a to mě přimělo k činu, musela jsem vstoupit.

Kdo se mnou asi chce mluvit? ptala jsem se v duchu, když jsem oběma rukama zatáhla za tuhou kliku, která vteřinku či dvě mému úsilí odolávala. Koho v té místnosti uvidím kromě paní Reedové? – Muže, nebo ženu? Klika povolila, dveře se otevřely, a když jsem vešla, hluboce jsem se uklonila, pak vzhlédla – a co nevidím – černý sloup! Alespoň tak mi to na první pohled připadalo – rovný, úzký tvar v kožichu, stál zpříma na koberečku. Vážná tvář na vrcholu působila jako vyřezaná maska umístěná nad dříkem coby hlavice.

Paní Reedová seděla jako obvykle u krbu – pokynula mi, abych postoupila k nim. To jsem učinila a ona mě tomu kamennému neznámému představila slovy: „Tohle je ta dívenka, kvůli které jsem se na vás obrátila.“

On, protože nakonec to byl muž, pomalu otočil hlavu směrem ke mně, a když si mě prohlédl svýma pátravýma šedýma očima, které se blýskaly pod hustým obočím, hlubokým hlasem vážně prohlásil: „Je malá, kolik je jí let?“

„Deset.“

„Tolik?“ nevěřil. Ještě hodnou chvíli mě zkoumal pohledem, než mě nakonec oslovil: „Jakpak se jmenuješ, holčičko?“

„Jane Eyrová, pane.“

Když jsem takto odpověděla, vzhlédla jsem. Připadal mi jako vysoký pán – jenže já byla tehdy hodně malá. I tvář měl jaksi protáhlou a všechny linie jeho těla působily podobně stroze a upjatě.

„Dobrá, Jane Eyrová, a jsi hodné dítě?“

Na to jsem nemohla odpovědět kladně – můj malý svět měl naprosto opačný názor –, tedy jsem mlčela. Paní Reedová odpověděla za mě důrazným zavrtěním hlavy a poté dodala: „Možná čím méně si o tom povíme, tím lépe, pane Brocklehurste.“

„To mě ale doopravdy mrzí! Budu si s ní muset promluvit.“ S těmi slovy opustil svislou polohu těla a usadil se v křesle naproti paní Reedové. „Pojď sem,“ vybídl mě.

Přešla jsem přes kobereček a on si mě navedl rovnou před sebe. Teprve nyní jsem pořádně viděla tu tvář, téměř na úrovni svých očí. Ten mohutný nos! A ta ústa! Ty velké, výrazné zuby!

„Není snad smutnější pohled než na zlobivé dítě,“ začal, „a na zlobivou holčičku tím spíš. Víš, kam se dostanou prostopášníci po smrti?“

„Dostanou se do pekla,“ zněla má pohotová a pravověrná odpověď.

„A co je to peklo? Můžeš mi to vysvětlit?“

„To je ohnivá jáma.“

„A ty bys ráda spadla do té jámy a navěky se v ní pálila?“

„Ne, pane.“

„Co tedy musíš dělat, aby ses tomu vyhnula?“

Chvíli jsem uvažovala. Když jsem konečně poskládala ze slov odpověď, vyzněla nevhodně: „Musím se snažit být zdravá a neumírat.“

„Jak můžeš usilovat o zdraví? Denně umírají i mladší děti než ty. Já sám jsem pohřbíval pětileté dítě, je to tak den dva – hodné malé děcko, které je teď v nebi. Obávám se, že tebe by nestihl stejný osud, kdybys měla opustit pozemský život.“

Jelikož jsem nebyla ve stavu, abych jeho pochybnosti rozptýlila, pouze jsem sklopila zrak na ty dvě velké nohy uvelebené na koberečku a s povzdychem si přála být někde daleko.

„Doufám, že ten povzdych šel od srdce a že lituješ, že ses kdy stala příčinou trápení své skvělé dobrodinky.“

Dobrodinky! Dobrodinky! opakovala jsem si v duchu. Všichni říkají o paní Reedové, že je dobrodinka. Pokud je tomu tak, značí ten výraz něco dost ohavného.

„Modlíš se večer a ráno?“ pokračoval můj zpovědník.

„Ano, pane.“

„A čteš si v Bibli?“

„Někdy.“

„Těší tě to? Máš ji ráda?“

„Líbí se mi Zjevení Janovo, Kniha Daniel a Genesis, taky Samuel a kousek Exodu a pak části Královských knih a Knihy kronik nebo Job a Jonáš.“

„A co Žalmy? Ty se ti, doufám, taky líbí.“

„Ne, pane.“

„Ne? To je otřesné! Mám kluka, je mladší než ty, a ten umí šest žalmů zpaměti. A když se ho zeptáš, co by raději – jestli by si dal zázvorovou sušenku, nebo se radši naučil jeden verš žalmu, odpoví, že to druhé. ‚Andělé zpívají žalmy,‘ říká, ‚kéž bych byl jedním andělíčkem tady na zemi.‘ To pak dostane za svou zbožnost hned dvě zázvorové sušenky.“

„Žalmy nejsou zajímavé,“ podotkla jsem.

„To dokazuje, že máš hříšné srdce, a musíš se modlit k Bohu, aby je změnil, aby ti daroval nové, čisté. Aby si vzal to tvé kamenné srdce a dal ti jiné z masa.“

Už jsem se chystala zeptat na něco ohledně toho, jak by se ta výměna srdcí asi měla odehrát, ale do rozhovoru se vložila paní Reedová a nařídila mi, abych se posadila. Dál už mluvila ona.

„Pane Brocklehurste, myslím, že v dopise, který jsem vám napsala před třemi týdny, jsem jasně naznačila, že tato dívenka nemá tak docela povahu a vlastnosti, jaké bych si u ní přála. Pokud byste ji přijali do lowoodské školy, ocenila bych, kdybyste požádal ředitelku i učitelky, aby ji přísně sledovaly a především jí bránily v jejím největším nedostatku, totiž sklonech k záludnosti. Říkám to před tebou, abys to slyšela, Jane, aby ses nepokoušela pana Brocklehursta oklamat.“

Není divu, že jsem se paní Reedové bála a že jsem ji nemilovala – měla totiž v povaze krutě mě zraňovat. V její přítomnosti jsem nikdy nebyla šťastná – jakkoli jsem se snažila ji poslouchat, jakkoli jsem si dávala záležet na tom, aby ze mě měla radost, mé snahy odrážela a oplácela stejně jako právě teď. Když to nyní provedla před cizím člověkem, to obvinění mě hluboce zraňovalo. Začínala jsem tušit, že už mi ničí tu naději, kterou jsem vkládala do nové fáze svého života, již mi předurčila. Cítila jsem, byť bych ten pocit nesvedla vyjádřit, že cestu mé budoucnosti osévá odporem a nevlídností. Viděla jsem, jak se před očima pana Brocklehursta měním ve lstivé, odporné dítě, a co jsem mohla dělat, abych to křivé obvinění napravila?

Prostě nic! pomyslela jsem si, s úsilím jsem potlačila vzlyk a honem si utřela pár slz, těch bezelstných důkazů mého utrpení.

„Záludnost u dítěte je vskutku nešťastná vada,“ přisvědčil pan Brocklehurst. „Hraničí se lží a všichni lháři dostanou svůj díl v jezeře planoucím ohněm a sírou. Ale nebojte se, paní Reedová, dáme si na ni pozor. Promluvím se slečnou Templovou i s ostatními učitelkami.“

„Ráda bych, aby došla vychování v souladu se svými vyhlídkami,“ pokračovala moje dobrodinka, „aby dovedla být užitečná, aby znala své místo. A pokud jde o prázdniny, ty bude s vaším dovolením trávit vždy v Lowoodu.“

„Vaše rozhodnutí jsou naprosto moudrá, madam,“ odpověděl pan Brocklehurst. „Pokora je křesťanská ctnost a pro žačky Lowoodu velice vhodná. Jejímu pěstování se podle mých pokynů věnuje zvláštní péče. Zkoumal jsem nejlepší způsoby, jak v nich umlčet světskou pýchu, a zrovna nedávno se mi dostalo příjemného důkazu, že jsem uspěl. Má druhá dcera, Augusta, přijela s matkou do školy na návštěvu a po návratu zvolala: ‚Tatíčku, jak tiše a obyčejně působí všecky ty dívky v Lowoodu. Vlasy sčesané pěkně za uši, dlouhé zástěry, a což ty kapsičky na šatech – vypadají skoro jako děti chudáků!‘ Posléze dodala: ‚Na moje a matinčiny šaty se dívaly, jako by nikdy předtím hedvábí neviděly!‘“

„Takto to, pevně věřím, taky má vypadat,“ opáčila paní Reedová. „I kdybych prohledala celou Anglii, sotva bych našla systém, který by tak přesně padl na míru dítěti, jako je Jane Eyrová. Chce to důslednost, drahý pane Brocklehurste, já podporuji důslednost ve všem.“

„Důslednost je, madam, první z křesťanských povinností a dodržuje se v celém uspořádání našeho školního zařízení: prostá strava, jednoduché oblečení, nenáročné ubytování, otužilost a pohyb – tyto zásady platí pro všechny v budově.“

„Naprosto správně, pane. Můžu se tedy spolehnout, že mou svěřenku přijmete mezi žákyně v Lowoodu a dostane se jí tam výchovy v souladu s jejím postavením a vyhlídkami?“

„Jistě, madam, zasadíme ji do té školky vybraných rostlin a já doufám, že za neocenitelnou výsadu tohoto umístění projeví svou vděčnost.“

„Pošlu ji tedy co nejdříve, pane Brocklehurste, protože vás můžu ujistit, že už netrpělivě očekávám chvíli, kdy se zbavím odpovědnosti, která se stala tak nesnesitelnou.“

„Jistě – nepochybně, madam –, a nyní bych se rád rozloučil. Do Brocklehurst Hall se vracím tak za týden za dva. Můj dobrý přítel arcijáhen mě dříve nepustí. Slečnu Templovou dopisem upozorním, že má čekat nové děvče, s přijetím by tedy neměla nastat potíž. Sbohem.“

„Sbohem, pane Brocklehurste. Pozdravujte ode mě svou paní a dceru a taky Augustu a Theodora a pana Broughtona Brocklehursta.“

„Rád, madam. Dívenko, tady máš knížku, jmenuje se Průvodce dítěte. Přečti ji a modli se, zvlášť při oddílu, který obsahuje ‚vylíčení strašlivě náhlé smrti Marthy G—, zlobivého děcka oddaného falši a podvodu‘.“

S těmito slovy mi pan Brocklehurst dal do ruky tenkou svázanou brožurku, zazvonil si, aby přistavili kočár, a vzdálil se.

Osaměla jsem s paní Reedovou. Několik minut proběhlo v naprosté tichosti. Ona šila, já ji sledovala. Tou dobou mohlo být paní Reedové nějakých šestatřicet nebo o rok víc. Byla to statná žena s rovnými rameny a silnými údy, nepříliš vysoká, a i když říkám statná, obtloustlá nebyla. Měla poněkud rozložitý obličej a mohutný, pevný krk. Čelo nízké, velkou výraznou bradu, ústa i nos dosti pravidelné. Pod světlým obočím se třpytily nelítostné oči. Pleť měla snědou a matnou, vlasy téměř slámové. Těšila se pevnému zdraví – nemoci se jí vyhýbaly. Vedla si jako přesná a chytrá správkyně, dokonale ovládala jak svou domácnost, tak nájemce. Pouze děti se občas vzpouzely její autoritě a vysmívaly se jí. Dobře se oblékala a měla výraz i držení těla, díky nimž krásné oblečení ještě získávalo.

Jak jsem tam seděla na nízké stoličce pár metrů od jejího křesla, prohlížela jsem si její postavu a výrazné rysy. V ruce jsem svírala onen traktát obsahující náhlou smrt lhářky, kterýžto příběh se mi měl stát náležitým varováním. To, co tu právě proběhlo, co o mně paní Reedová navykládala panu Brocklehurstovi, celý ráz jejich rozhovoru, to vše mi ještě zasyrova trápilo mysl. Každé slovo mě zasáhlo tak přímo, jak je paní Reedová pronesla, a už teď ve mně začala klíčit zášť.

Paní Reedová vzhlédla od práce, očima se vpila do těch mých, prsty se mezitím přestaly jemně pohybovat.

„Odejdi z místnosti, vrať se do dětského pokoje,“ zazněl příkaz. Můj pohled nebo cosi jiného jí musely připadnout urážlivé, protože mluvila, jako by potlačovala silné rozhořčení. Vstala jsem a zamířila ke dveřím. Ale opět jsem se vrátila. Přešla jsem k oknu, pak přes místnost až skoro k ní.

Prostě musím promluvit. Byla jsem vážně pošlapána, musím se bránit – ale jak? Jakou jsem měla sílu, abych se pokusila nějak to své nepřítelkyni vrátit? Sebrala jsem veškerou energii a vyslala ji do těchto otevřených slov:

„Nejsem záludná – kdyby ano, řekla bych, že vás mám ráda, ale já prohlašuji, že vás nemiluju. Nemám vás ráda nejvíc na světě, kromě Johna Reeda, a tuhle knížečku o nějaké lhářce můžete věnovat své dcerce Georgianě, protože to ona lže, ne já.“

Ruce paní Reedové nečinně spočívaly na vyšívání, její ledové oči se dál mrazivě zabodávaly do mých.

„Co ještě mi řekneš?“ zeptala se tónem, kterým by člověk oslovil dospělého protivníka. Takto se k dítěti obvykle nehovoří.

Ten pohled očí, ten hlas vyburcoval veškerou antipatii, co se ve mně nastřádala. Třásla jsem se od hlavy až k patě a podnícená nezvládnutelným rozrušením jsem pokračovala:

„Jsem ráda, že nejste má příbuzná. Do smrti už vám neřeknu teto. Až budu dospělá, nikdy vás nepřijedu navštívit, a pokud se mě někdo zeptá, jak moc mi na vás záleží nebo jak jste se ke mně chovala, odpovím, že už z pomyšlení na vás se mi dělá zle a že jste se mnou zacházela děsivě krutě.“

„Jak se opovažuješ něco takového tvrdit, Jane Eyrová?“

„Jak se opovažuju, paní Reedová? Jak se opovažuju? Protože je to pravda. Myslíte si, že necítím – že si vystačím bez kousíčku lásky nebo laskavosti – jenže já tak žít nedovedu – a vám chybí soucit. Budu si pamatovat, jak jste se mnou tehdy mrskla – jak hrubě a násilně jste mě hodila zpátky do červené místnosti a zamkla mě tam – to nezapomenu do své smrti. Přestože jsem šílela, křičela a dusila se utrpením. ‚Mějte slitování! Slitujte se, paní Reedová!‘ A tenhle trest jste na mě uvalila, protože mě ten váš zlobivý kluk praštil – svévolně mě srazil na zem. Přesně tohle odvyprávím každému, kdo se zeptá. Lidé si myslí, že jste hodná žena, ale vy jste zlá – máte tvrdé srdce. To vy klamete!“

Ještě než jsem dokončila svou odpověď, má duše začala růst, radovat se tím nejpodivnějším pocitem svobody a triumfu, jaký jsem kdy zažila. Připadalo mi, jako by praskly nějaké neviditelné okovy a já si vybojovala svobodu, v niž už jsem ani nedoufala. A ten pocit byl odůvodněný – paní Reedová se zatvářila polekaně, vyšívání jí sklouzlo z klína. Zvedla ruce a kolébala se sem a tam, dokonce se jí zkřivila tvář, jako by chtěla plakat.

„Jane, ty se mýlíš – co se to s tebou děje? Proč se tak šíleně třeseš? Chtěla by ses napít vody?“

„Ne, paní Reedová.“

„A něco jiného by sis přála, Jane? Ujišťuju tě, že chci být tvá přítelkyně.“

„Vy ne. Tvrdila jste panu Brocklehurstovi, že mám špatnou povahu, záludné sklony, a já dám všem v Lowoodu na vědomí, co jste zač a co jste provedla.“

„Jane, ty těmhle věcem nerozumíš – u dětí je třeba vady napravovat.“

„Záludnost není má vada!“ ozval se můj divý, silný hlas.

„Ale zmítají tebou vášně, Jane, to musíš uznat. Teď se hezky vrať do dětského pokoje, buď tak hodná, a trochu si odpočiň.“

„Pro vás nejsem hodná a nemůžu si odpočinout. Pošlete mě do té školy brzy, paní Reedová, protože já už to tady nesnesu.“

„Taky že pošlu,“ mumlala si paní Reedová sotto voce, a když si posbírala vyšívání, okamžitě místnost opustila.

Zůstala jsem tam sama – jako vítězka zápasu. Byla to ta nejtěžší bitva, kterou jsem kdy svedla, a první vítězství, jehož jsem dosáhla. Chvíli jsem otálela na koberečku, kde předtím stál pan Brocklehurst, a vychutnávala si dobytou samotu. Nejprve jsem se pro sebe usmála a pocítila povznesení, jenže toto bujné potěšení ve mně pohasínalo stejně rychle, jako se mi zpomaloval zrychlený puls. Dítě se nemůže hádat s dospělými, jako jsem to právě předvedla, nemůže dát nekontrolovaný průchod své rozzuřenosti, jako se to stalo mně, aniž by poté zažilo prudké výčitky a chlad uvědomění. Rozpálený obzor pustiny, živoucí, ošidně stravující, by vystihoval stav mé mysli ve chvíli, kdy jsem obvinila paní Reedovou a vyhrožovala jí. Tentýž obzor, černý a spálený, když plameny uhasly, by podobně odpovídal mému následnému stavu, jakmile mi půlhodinové ticho plné úvah ukázalo šílenost mého počínání a strašlivost mého postavení nenáviděné a nenávidící bytosti.

Poprvé jsem zakusila jakousi pomstu – po polknutí chutnala jako voňavé víno, hřejivé a živé, avšak dochuť připomínala rezivějící železo a já měla dojem, jako by mě někdo otrávil. V tu chvíli bych se byla ochotně sebrala a šla paní Reedovou žádat o odpuštění, jenže jsem zčásti ze zkušenosti, zčásti pudově věděla, že bych si tím u ní vysloužila dvojnásobné opovržení, které by znovu podnítilo mou přirozenou bouřlivost.

Radši bych využila nějaké lepší schopnosti než zuřivé řeči; radši bych nacházela potravu pro nějaký méně ďábelský pocit než chmurné rozhořčení. Sáhla jsem po knize – nějaké arabské pověsti. Posadila jsem se a pokoušela se začíst. Nějak mi to nedávalo smysl. Mezi mnou a stránkou, která mě obvykle přitahovala, se neustále vynořovaly mé myšlenky. Otevřela jsem prosklené dveře ranního pokoje, keře se ani nepohnuly, holomráz vládl všude kolem, nerušen ani sluncem, ani vánkem. Přes hlavu a paže jsem si přehodila sukni svých šatů a šla se projít do odloučené části zahrady. Netěšily mě však mlčenlivé stromy, padající šišky, zmrazené pozůstatky podzimu v podobě rezatého listí, větry nahnaného na hromádky, které nyní držely pohromadě. Opřela jsem se o branku a vyhlédla na opuštěnou louku, kde se nepásly žádné ovce, kde trnula krátká tráva sežehnutá a vybělená mrazem. Ten den se nebývale zachmuřilo a neprůsvitná obloha nadutá sněhem zakrývala vše; sem tam spadlo pár vloček a usazovaly se na tvrdé cestě a ojíněné pastvině, aniž tály. Stála jsem tam, nešťastné dítě, a neustále si pro sebe šeptala: „Co si počnu? – Co si počnu?“

Zničehonic jsem zaslechla jasný hlas, který mě volal: „Slečno Jane! Kde jste? Pojďte k obědu!“

Moc dobře jsem věděla, že je to Bessie, ale ani jsem se nepohnula. Lehkým krokem přicupitala po cestě.

„Vy zlobivá holčičko!“ oslovila mě. „Proč nepřijdete, když vás volám?“

Přítomnost Bessie mi ve srovnání s myšlenkami, které se mi honily hlavou, připadala veselá, byť se jako obvykle trochu zlobila. Pravda je, že po střetu a vítězství nad paní Reedovou mi na nějakém prchavém hněvu chůvy příliš nezáleželo. Naopak mi šlo o to, pookřát v její mladistvé bezstarostnosti. Prostě jsem ji objala a řekla: „No tak, Bessie! Nehubujte mě.“

Tento přístup byl přímější a odvážnější, než jaké jsem obvykle volila, a ji svým způsobem potěšil.

„Jste prazvláštní dítě, slečno Jane,“ podotkla, jak tam na mě z výšky hleděla, „taková toulavá osamocená kočka – a nejspíš vás čeká ta škola, že?“

Přikývla jsem.

„A nebude vám líto nechat tu chudinku Bessie?“

„Copak na mně Bessie záleží? Věčně mě jen hubuje.“

„To proto, že jste taková podivná, ustrašená, nesmělá holčička. Měla byste být odvážnější.“

„Ještě to – abych dostávala další rány!?“

„Nesmysl! Ale dost vás zneužívají, to je jisté. Když za mnou před týdnem přijela na návštěvu má matka, řekla, že by nechtěla žádné ze svých dětí vidět na vašem místě. Tak, teď půjdeme dovnitř a já mám pro vás dobrou zprávu.“

„Nevěřím vám, Bessie.“

„Ale dítě, co vás nemá! Díváte se na mě tak smutnýma očima! Budiž! Paní se slečnami a panem Johnem jdou dnes odpoledne někam na svačinu a vy posvačíte se mnou. Požádám kuchařku, aby vám upekla koláček, a pak spolu prohlédneme vaše šuplíky, protože vám už brzy musím sbalit kufr. Paní si usmyslela, že opustíte Gateshead za den či dva, a vy si vyberete hračky, které chcete s sebou.“

„Bessie, slibte mi, že než odjedu, už mi nevynadáte.“

„Dobrá, provedu, ale vy si dávejte pozor, abyste byla hodná holčička, a nebojte se mě. Necukejte sebou, jakmile řeknu něco ostřejšího, to vyvolá reakci.“

„Myslím, že už se vás nebojím, Bessie, protože jsem si na vás zvykla. Ale brzy poznám jiné lidi, ze kterých strach mít budu.“

„Když se budete bát, začnou si vás ošklivit.“

„Jako vy, Bessie?“

„Já si vás neošklivím, slečno. Řekla bych, že vás mám radši než všechny ostatní.“

„Nevypadá to tak.“

„Dovedete být břitká! Jako byste se naučila mluvit úplně jinak. Jak jste dospěla k takové smělosti a síle?“

„Už brzy odjedu někam daleko a krom toho –“ Chystala jsem se říct něco o tom, co se přihodilo mezi mnou a paní Reedovou, ale po úvaze jsem usoudila, že udělám lépe, když o tom pomlčím.

„Takže jste ráda, že mě opustíte?“

„To vůbec ne, Bessie. Vlastně v tuto chvíli je mi to dost líto.“

„V tuto chvíli – a dost! Jak chladně se vyjadřuje ta moje slečna! Soudím, že kdybych si teď řekla o pusu, nedala byste mi ji, odvětila byste raději ne.“

„Dám vám pusu, a ráda – sehněte se ke mně.“ Bessie se pokrčila. Vzájemně jsme se objaly, mně se moc ulevilo a následovala jsem ji do domu. To odpoledne proběhlo v míru a souladu a večer mi pak Bessie převyprávěla některé ze svých nejkouzelnějších pohádek a zazpívala ty nejlíbeznější písně. I v mém životě někdy problesklo slunce.

KAPITOLA PÁTÁ

Sotva devatenáctého ledna ráno odbila pátá, objevila se umě Bessie se svíčkou anašla mě tam už na nohou askoro oblečenou. Vstala jsem opůl hodiny dříve, umyla si obličej aoblékla se při světle zapadajícího půlměsíce, jehož paprsky dopadaly úzkým oknem kmé posteli. Měla jsem opustit Gateshead dostavníkem, který projížděl kolem hlavní brány všest hodin. Bessie byla zatím jediná vzhůru. Rozdělala oheň vdětském pokoji, kde mi teď chystala snídani. Málokteré dítě dokáže jíst, když je rozrušené pomyšlením na cestování, já také ne. Po marném pokusu vpravit do mě alespoň trochu chleba ahorkého mléka zabalila Bessie do papíru pár sušenek adala mi je do tašky. Pak mi pomohla obléknout se do pláště ačepce, sama se zahalila do šálu aspolu jsme zdětského pokoje odešly. Když jsme procházely kolem ložnice paní Reedové, zeptala se: „Půjdete se rozloučit spaní Reedovou?“

„Ne, Bessie, přišla kmé posteli včera večer, když vy jste večeřela, ařekla, že ji nemusím ráno budit asestřenice sbratrancem taky ne. Nakonec ještě dodala, abych měla na paměti, že mi byla vždycky nejlepší přítelkyní, apodle toho oní mluvila aprojevovala vděk.“

„Aco jste na to odpověděla vy, slečno?“

„Nic, zalezla jsem si pod peřinu aotočila se ke zdi.“

„To byla chyba, slečno Jane.“

„Zachovala jsem se správně, Bessie, protože vaše paní mi nebyla přítelkyní, ale spíš nepřítelem.“

„Ale slečno Jane, takhle nemluvte!“

„Sbohem, Gatesheade!“ zvolala jsem, když jsme procházely síní avyšly pak předním vchodem.

Měsíc už zapadl adržela se tma. Bessie nesla lucernu, jejíž světlo sem tam ozářilo mokré schody aštěrkovou cestu promáčenou nedávnou oblevou. Zimní ráno bylo syrové achladné, ajak jsem pospíchala po příjezdové cestě, cvakaly mi zuby. Vdomku vrátného se svítilo ažena uvnitř právě zatápěla, když jsme kněmu dorazily. Můj kufr, který sem byl donesen večer předtím, stál převázaný provazem udveří. Do šesté hodiny zbývalo jen pár minut abrzy poté, co udeřila celá, vzdálený rachot kol ohlásil přijíždějící dostavník. Přešla jsem ke dveřím asledovala, jak se lampy na něm rychle blíží příšeřím.

„To jede sama?“ optala se manželka vrátného.

„Ano.“

„Ajak je to daleko?“

„Padesát mil.“

„Taková dálka! Divím se, že se paní Reedová nebojí pustit slečnu tak daleko samotnou.“

Dostavník zastavil. Stál ubrány, tažený čtyřmi koňmi asmnohacestujícími uvnitř. Průvodčí akočí hlasitě vybízeli ke spěchu. Můj kufr vyzdvihli nahoru, mě odtrhli odBessiina krku, jehož jsem se držela azasypávala ho polibky.

„Prosím, dejte na ni velký pozor!“ zavolala na průvodčího, když mě postavil dovnitř.

„Jistě!“ zněla odpověď. Dveře se zabouchly, nějaký hlas zvolal: „Můžeme jet!“ avyrazili jsme. Tak došlo kmému odloučení od Bessie aGatesheadu, tak jsem vyrazila do neznáma, do vzdálených atajemných končin, jak jsem si tehdy představovala.

Zcesty si toho pamatuji málo. Vím jen, že den mi připadal nepřirozeně dlouhý, ajako bychom po cestách urazili stovky mil. Projeli jsme několika městy avjednom, hodně velkém, kočár zastavil. Koně odvedli acestující vystoupili, aby se naobědvali. Odnesli mě do hostince, kde po mně průvodčí chtěl, abych si dala jídlo, ale jelikož jsem neměla na nic chuť, nechal mě vobrovské místnosti skrby na obou koncích, lustrem na stropě ačervenou policí ve výšce uzdi, plnou hudebních nástrojů. Tam jsem se dost dlouho procházela, připadala si hodně cizí aděsila se, že někdo vejde aunese mě. Na únosce jsem totiž věřila, protože jejich spády často popisovaly Bessiiny večerní povídačky. Konečně se průvodčí vrátil, znovu mě usadili do dostavníku, můj ochránce vylezl na své místo, zatroubil auž jsme zase rachotili po dlážděné ulici vL—.

Odpoledne nastalo mokré aponěkud mlhavé– když pomalu přecházelo vpodvečer, začal se mě zmocňovat pocit, že už jsme opravdu daleko od Gatesheadu. Přestali jsme projíždět městy, krajina se změnila, na obzoru se zdvíhaly velké šedé hory. Jak soumrak houstl, spustili jsme se do údolí potemnělého lesním porostem aještě dlouho poté, co noc výhled zatemnila, jsem slyšela, jak se mezi stromy prohání prudký vítr.

Ukolébána tím zvukem, konečně jsem usnula, nespala jsem však dlouho, probudilo mě náhlé zastavení. Dveře kočáru byly otevřené aunich stála osoba podobná služce– ve světle lamp jsem viděla její tvář ioděv.

„Je tu dívenka jménem Jane Eyrová?“ zeptala se. Odpověděla jsem kladně apoté mě vytáhli ven. Podali rovněž můj kufr adostavník okamžitě odjel.

Byla jsem od toho dlouhého sezení celá ztuhlá, také trochu omámená hlukem akymácením dostavníku. Sebrala jsem tedy síly arozhlédla se kolem. Padal déšť, foukal vítr, všude tma. Nicméně před sebou jsem sotva znatelně zahlédla jakousi zeď avní otevřené dveře. Těmi dveřmi jsem se svou novou průvodkyní prošla– ona je zavřela azamkla. To už bylo vidět nějaký dům či domy– budova se táhla do dálky– smnoha okny, vněkterých se svítilo. Prošly jsme po široké oblázkové cestě, kde to jen čvachtalo, adalšími dveřmi nás pak pustili dovnitř. Potom mě služebná chodbou zavedla do místnosti, kde hořel oheň, atam mě nechala samotnou.

Postávala jsem tam ahřála si prokřehlé prsty, po chvíli jsem se rozhlédla. Nestála tam svíčka, ale mihotavé světlo zkrbu chvílemi ozařovalo vytapetované zdi, koberec, záclony anablýskaný mahagonový nábytek. Šlo opřijímací pokoj, ne tak prostorný anádherný jako ten vGatesheadu, ale poměrně pohodlný. Namáhala jsem oči, abych si prohlédla obraz na stěně, když vtom se otevřely dveře avstoupila osoba nesoucí svíčku, další ji vpatách následovala.

První byla vysoká paní stmavými vlasy, tmavýma očima abledým vysokým čelem. Postavu jí zčásti halil šál, měla vážný výraz adržela se zpříma.

„Tak malé dítě bych samotné neposlala,“ podotkla, když postavila svíčku na stůl. Minutu či dvě si mě pozorně prohlížela apoté ještě dodala:

„Asi by měla jít brzy spát, vypadá unaveně– jsi unavená?“ zeptala se mě apoložila mi ruku na rameno.

„Trochu, madam.“

„Nepochybně máš taky hlad– ať se navečeří, než si lehne, slečno Millerová. To je poprvé, cos odjela od rodičů někam do školy, holčičko?“

Vysvětlila jsem jí, že žádné rodiče nemám. Ptala se, jak dlouho už nežijí. Pak chtěla vědět, kolik je mi let, jak se jmenuji, jestli umím číst apsát atrochu šít. Nakonec se lehce dotkla mé tváře ukazováčkem ařekla, že doufá, že budu hodná, načež mě se slečnou Millerovou propustila.

Té paní, od které jsme odešly, mohlo být takových devětadvacet ata, která šla se mnou, vypadala opár let mladší. První znich na mě zapůsobila hlasem, pohledem ivýrazem. Slečna Millerová vypadala obyčejněji– ve tváři trochu zarudlá, ale snad iustaraná. Spěšně chodila ijednala, jako člověk, který má stále co na práci. Vlastně vzbuzovala dojem pomocné učitelky– jíž skutečně byla, jak jsem zjistila později. Procházela jsem sní mnoha místnostmi, zjedné chodby do další, voné rozlehlé anepravidelné budově, až jsme konečně opustily tu část domu vyznačující se naprostým, až trochu strašidelným tichem adostaly se do šumu mnoha hlasů; vzápětí jsme vstoupily do široké adlouhé místnosti sohromnými stoly zfošen, po dvou na každém konci, na nichž plály svíce akolem nichž na lavicích sedělo shromáždění dívek různého věku, od devíti do dvaceti. Vmatném světle mi připadalo, že jich je bezpočet, ikdyž ve skutečnosti jich nebylo víc než osmdesát. Všechny měly stejné oblečení, hnědé tuhé šaty podivného stylu adlouhé propínací zástěry zhrubého plátna. Byla to doba určená studiu: zabývaly se opakováním úkolu na zítřek ašum, který jsem slyšela, pocházel zšepotu, jímž si úkol přeříkávaly.

Slečna Millerová mi pokynula, abych se posadila na lavici udveří, pak popošla až na konec dlouhé místnosti azvolala:

„Dozor posbírá sešity auloží je!“

Od stolů se zvedly celkem čtyři vysoké dívky, obešly je, posbíraly sešity aodnesly je. Slečna Millerová pronesla další příkaz:

„Dozor přinese tácy svečeří!“

Vysoké dívky odešly avzápětí se vrátily, přičemž každá nesla podnos sporcemi nevím čeho ataké se džbánkem vody ahrnkem uprostřed každého znich. Porce byly rozdány. Ty, kdo chtěly, se napily vody, hrnek byl společný. Když došlo na mě, napila jsem se, protože jsem měla žízeň, ale jídla jsem se netkla– vdůsledku vzrušení aúnavy jsem nedokázala nic pozřít. Večeřel se tenký ovesný koláč, rozdělený na díly, jak jsem nyní poznala.

Když dívky dojedly, paní Millerová přečetla modlitby ažákyně se ve dvojicích odebraly nahoru. Tou dobou mě únava zmáhala už natolik, že jsem si sotva mohla všimnout, jak vypadá ložnice, snad krom toho, že byla podobně jako učebna velmi dlouhá. Dnes vnoci jsem měla spát se slečnou Millerovou. Pomohla mi se svlékáním, akdyž jsem se uložila, pohledem jsem zavadila oty dlouhé řady lůžek, do každého znichž rychle vklouzly dvě nocležnice. Za deset minut zhaslo ito jediné světlo auprostřed ticha anaprosté temnoty jsem usnula.

Noc uběhla rychle asamou únavou se mi ani nic nezdálo. Jen jednou jsem se probrala aslyšela zlostné nárazy větru, rovněž děsivě lilo. Vtu chvíli jsem si povšimla, že slečna Millerová už spí vedle mě. Když jsem znovu otevřela oči, hlasitě vyzváněl zvon. Dívky už vstaly aoblékaly se. Ještě ani nesvítalo, avmístnosti proto hořely dvě lojové svíčky. Neochotně jsem také vstala. Bylo mrazivé chladno aoblékla jsem se, jak mi to jen třesoucí se prsty dovolily. Umyla jsem se, až když se uvolnilo místo před umyvadlem, což chvíli trvalo, protože na šest dívek připadalo pouze jedno, na stojanu vřadách uprostřed místnosti. Znovu se rozezněl zvon. Všechny dívky se seřadily po dvojicích avzástupu scházely ze schodů avcházely do chladné amatně osvětlené učebny– tam opět slečna Millerová přečetla modlitby aposléze zvolala:

„Sestavte třídy!“

Na několik minut pak zavládl značný ruch, během něhož si slečna Millerová opakovaně žádala „Ticho!“ a„Klid!“. Když se učebna utišila, viděla jsem, jak se dívky vyrovnaly do čtyř půlkruhů před čtyři židle postavené učtyř stolů. Všechny držely vrukou knihy ajedna velká, zřejmě Bible, ležela na každém stole před prázdným místem. Následovala několikavteřinová přestávka, přičemž bylo slyšet jen tichý šum odříkávaných čísel. Slečna Millerová přecházela od skupiny ke skupině atlumila tento nepatrný povyk.

Vdálce zazněl zvon avtom okamžiku vkročily do místnosti tři dámy, každá přistoupila kjednomu stolu aposadila se. Slečna Millerová obsadila čtvrtou prázdnou židli, nejblíž dveří, kolem níž se shromáždily nejmenší děti– do této nejnižší třídy jsem patřila ijá astála jsem na jejím konci.

Daly jsme se do práce– zopakovala se modlitba toho dne, pak se četly jisté texty zPísma, následovány delším čtením kapitol Bible, což zabralo hodinu. Když skončilo toto cvičení, už se docela rozednilo. Neúnavný zvon se nyní ozval počtvrté: třídy se seřadily aodpochodovaly na snídani– jakou jsem měla radost, že mě čeká něco kjídlu! Bezmála už se mi dělalo špatně zhladovění, protože jsem den předtím nesnědla skoro nic.

Jídelna byla prostorná, ale kvůli nízkému stropu ponurá. Na dvou dlouhých stolech se kouřilo zmís čehosi horkého, jenže kmé hrůze ztoho vycházel nechutný pach. Zaznamenala jsem všeobecný projev nespokojenosti, když pára zjídla dorazila knosům těch, kdo je měly pozřít. Od předvoje celého průvodu, vysokých dívek nejstarší třídy, se nesla šeptaná slova:

„Hrůza! Kaše je zase připálená!“

„Ticho!“ vykřikl hlas, ale nebyla to slečna Millerová, nýbrž jedna zvýše postavených učitelek, tmavší osoba, elegantně oblečená, ale poněkud mrzutého vzhledu, která se usadila včele prvního stolu, zatímco jiná dáma, poněkud baculatější, zasedla udruhého. Marně jsem vyhlížela tu, sníž jsem se setkala předchozího večera– nebyla kvidění. Slečna Millerová seděla na druhém konci mého stolu apodivná, cize vyhlížející postarší paní, učitelka francouzštiny, jak jsem se dozvěděla později, zaujala obdobné místo udruhého. Odříkaly jsme dlouhé díkůvzdání aodzpívaly chvalozpěv. Pak nějaká služka přinesla čaj pro učitelky azačalo se jíst.

Tehdy už jsem měla šílený hlad acítila se dost slabá, takže jsem spolkla pár lžic své porce, aniž jsem vnímala chuť. Když jsem však zaplašila nejhorší, všimla jsem si, že miska nabízí sajrajt na zvracení– spálená kaše je stejně nechutná jako shnilé brambory, ihladový žaludek se jí brzy přesytí. Lžíce se zdvíhaly pomalu; viděla jsem, jak každá dívka jídlo ochutnala asnažila se je pozřít, ale ve většině případů ta snaha brzy ustala. Bylo po snídani, jenže nikdo se nenasnídal. Když jsme poděkovaly za to, co jsme nedostaly, aodezněl druhý chvalozpěv, všechny jsme se odebraly zpátky do učebny. Jídelnu jsem opouštěla jako jedna zposledních, akdyž jsem procházela podél stolů, všimla jsem si, jak se jedna učitelka chopila misky skaší aochutnala ji. Podívala se na ostatní, výraz ve tváři všech vyjadřoval znechucení apoté ta baculatá zašeptala:

„Příšerný blaf! Taková hanba!“

Než znovu začala výuka, uběhla čtvrthodina aběhem ní učebna ohromně vřela. Tou dobou bylo podle všeho dovoleno mluvit nahlas avolněji adívky této výsady využily. Nemluvilo se oničem jiném než osnídani, na kterou všechny bez obalu nadávaly. Chudinky, žádná jiná útěcha jim nezbývala! Slečna Millerová byla vtu chvíli jediná učitelka vmístnosti askupina starších dívek kolem ní se vyjadřovala zapoužití vážných apodrážděných gest. Zněkolika úst jsem zaslechla jméno pana Brocklehursta– na to ale slečna Millerová odmítavě zavrtěla hlavou. Nicméně se nijak zvlášť nesnažila mírnit všeobecný hněv, bezpochyby sdílela stejný názor.

Hodiny vučebně odbily devátou. Slečna Millerová opustila svůj kroužek, stoupla si doprostřed místnosti azvolala:

„Ticho! Rozejděte se na svá místa!“

Stále jsem je pozorovala aspřestávkami si prohlížela iučitelky– žádná znich mě doslova nenadchla. Ta baculatá byla poněkud obhroublá, ta tmavá zase dost urputná, cizinka drsná agroteskní aslečna Millerová– chudinka!– vypadala zarudle, jakoby ztrhaně apřepracovaně; ale jak tak mé oko bloudilo ztváře na tvář, celá škola se zničehonic zároveň zvedla, jako by dívky vymrštilo jedno společné péro.

„Dozor první třídy přinese glóbusy!“

„Chci promluvit kžákyním.“

Už se skoro rozpoutal ruch po konci vyučování, ale její hlas ho umlčel. Pokračovala:

„Dnes ráno jste dostaly snídani, která se nedala jíst– musíte mít hlad. Nařídila jsem tedy, aby všichni dostali malé občerstvení vpodobě chleba se sýrem.“

Učitelky na ni pohlédly tak trochu překvapeně.

„Mně se líbí,“ odpověděla po kratičké odmlce, během níž si mě prohlížela.