PERLIČKY

DĚTSTVÍ

Copyright © 1988, 2003 The Estate of Vera Gissing

This edition is published by arrangement with Peters, Fraser and Dunlop Ltd.

through Andrew Nurnberg Associates Prague

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Alžběta Rejchrtová, c/o Dilia

Cover © Adéla Korbelářová, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://x.com/knihydobrovsky/

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5672-8 (ePub)

ISBN 978-80-277-5673-5 (mobi)

VĚRA GISSINGOVÁ

PERLIČKY

DĚTSTVÍ

přeložila Alžběta Rejchrtová

PŘEDMLUVA

Když jsem psala knihu Perličky dětství, marně jsem pátrala po onom záhadném muži, který v měsících před druhou světovou válkou zosnoval záchranu stovek československých, především židovských dětí a tak je uchránil před téměř jistou smrtí. Zdráhavě jsem dospěla k závěru, že pokud takový člověk skutečně existoval, jeho totožnost zůstane tajemstvím. Jenže zasáhl osud. V únoru roku 1988, přesně v době, kdy byl rukopis knihy v tiskárně, příběh pronikl na veřejnost a byl uveden v televizním pořadu Esther Rantzenové That’s Life, kde mě jako první z někdejších uprchlických dětí představili Nicholasi Wintonovi, mému zachránci. Setkání s ním byl nezapomenutelný zážitek, splněný sen, stejně jako den o pár týdnů později, kdy jsem mu předala první výtisk svého životopisu. Bez Wintonova rychlého a včasného zásahu bych nepřežila, a celý příběh tudíž nikdy nemohla vypovědět. Tehdy ani jeden z nás netušil, jak se naše životy změní a jak úzce budou v následujících letech propletené. Teprve nyní, více než šedesát let po výše zmíněné události, byl Winton povýšen do rytířského stavu.

Ustavičný mezinárodní zájem o Perličky dětství mi poskytl nekonečně možností k zevrubnému zkoumání Nickyho mise (všichni mu říkají Nicky!) i k tomu, obeznámit s ní veřejnost. Proto jsem ráda souhlasila s tím, že ve spolupráci s původem anglickou autorkou Muriel Emanuelovou napíšu knihu o jeho životě a práci: Nicholas Winton and the Rescued Generation (Nicholas Winton a zachráněná generace), která vyšla v roce 2001. Ukazujeme v ní, že Nicky je zářným příkladem toho, jak mimořádných výsledků může dosáhnout obyčejný, slušný člověk. Záchrana 669 dětí byla jeho slovy „jen malou částí tohoto života“ a zdaleka tou nejkratší ze všech jeho humanitárních aktivit – avšak poté, co se Nicky setkal s mnohými z „Wintonových dětí“, jimž je dnes mezi šedesáti a sedmdesáti, uvědomil si, jak významný jeho čin ve skutečnosti byl: během holokaustu zahynulo celkem 15 000 českých židovských dětí a z koncentračních táborů se jich vrátila jen asi stovka. Nicky tím pádem zachránil valnou většinu mojí generace českých Židů – a nejen nás, ale také naše děti a vnoučata a všechna budoucí pokolení. Dnes jeho velká, rozsáhlá rodina čítá přes pět tisíc lidí…

Nicky není žádným nováčkem, pokud jde o veřejné pocty, a je dobře známý a vážený v mnoha zemích, zvláště pak v České republice a na Slovensku, ve Spojených státech a nyní v Británii. Je skromný, občas rozpačitý a někdy zoufalý ze vší té pozornosti, které se mu dostává. Taky ho mrzí, že už mu po boku nestojí jeho milovaná manželka Grete, která zemřela v srpnu roku 1999. Nicky dodnes pracuje pro dobro své komunity. Ve věku takřka devadesáti čtyř let nedávno vybral přes jeden milion liber na vybudování domu s pečovatelskou službou Extra Care Abbeyfield Home pro maidenheadské seniory.

Popularita mého životopisu i skutečnost, že jsem se stala součástí Nickyho života a práce, daly mým dnům nový rozměr. Dnes, o patnáct let později, se kniha stále hojně využívá pro vzdělávací účely. Tohle bude její třinácté vydání. Perličky dětství vyšly ve Spojených státech, v České republice, na Slovensku a v Německu (pod titulem Heimkehr in die Fremde) a byly přeloženy do japonštiny. Kniha byla převedena do seriálové verze pro Český rozhlas a mimořádná odezva, kterou pořad obdržel, vyústila v opakované vysílání během Dne evropského vítězství v roce 1995. Tehdy byl zároveň promítnut čtyřicetiminutový televizní dokument s názvem Identity of Vera Gissing (Totožnost Věry Gissingové). Můj příběh se objevil v seriálu BBC South Life Story a ve filmech jako The Children Who Cheated the Nazis (Děti, které přelstily nacisty) a Heroes of the Kindertransports (Hrdinové dětských transportů). V lednu roku 2001, na první britský Den obětí holokaustu, jsem měla tu čest slovy dětí zachráněných Británií promluvit před televizními kamerami při vzpomínkové události ve Westminsterské síni za přítomnosti prince Charlese a členů vlády (požádali mě, abych vyzdvihla Nickyho čin a přečetla vybrané pasáže z Perliček dětství, zvláště pak první slova, která ke mně pronesla moje náhradní matka: „Budeš milována.“ Totéž mi později řekla i krátce před svou smrtí ve věku sto tří let.)

Když na motivy Perliček dětství vznikl mezinárodně úspěšný film Všichni moji drazí, otevřely se mi nové dveře. Kniha zároveň ponoukla slovenského režiséra snímku Mateje Mináče k natočení celovečerního filmu o Nicholasi Wintonovi s názvem Síla lidskosti, na jehož tvorbě jsem se podílela a účinkovala v něm. Filmu se při premiéře dostalo nadšeného přijetí v celé řadě zemí včetně Británie a v listopadu roku 2002 snímek mezi více než tisíci dokumenty získal Mezinárodní cenu Emmy. Nedávno jsem byla i poradkyní Esther Rantzenové, jejíž film Winton’s Children – The British Schindler (Wintonovy děti – britský Schindler) uvedla ITV1 na Den obětí holokaustu roku 2003 (27. ledna). Velšský Channel 4 navíc 20. února 2003 odvysílal hodinové dokumentární drama Escaping Hitler (Útěk před Hitlerem) založené takřka výhradně na Perličkách dětství.

Zároveň je potěšující, že kniha zjevně citelně zasáhla všechny obyvatele Čelákovic – mého rodného města – a starostu ponoukla k tomu, aby mé rodině prokázal trvalou poctu. Dům, ve kterém jsem se narodila, a směska budov, v nichž můj otec provozoval své podnikání, patřily městu a v průběhu let výrazně zchátraly. Nyní je místní přestavěli na ten nejhezčí koutek ve městě a na naši počest pojmenovali „U Diamantových“. Pod cedulí nesoucí naše rodinné jméno je destička, na které stojí:

Zde stál dům, v němž žila rodina Diamantových.

Rodiče zahynuli v koncentračních táborech.

Dcery, Věru a Evu, zachránil britský občan Nicholas Winton.

Jejich osud byl zmapován v literatuře a ve filmu.

Moji sestru, která na slavnostní otevření přiletěla až z Nového Zélandu, dojalo k slzám, když viděla jména našich rodičů podobně propojená s tím Nickyho. Jména našich rodičů, kteří nám dali život, a Nickyho, který nám dal šanci na to žít dál…

Věra Gissingová

duben 2003

ÚVOD

PO ČTYŘICETI LETECH…

Autokar soukromé společnosti se vymotal z londýnských ulic a zamířil směrem k Walesu. Spokojeně jsem se posadila a s úlevou si vydechla. Konečně jsme byli na cestě a vypadalo to, že se celý podnik vydaří. Čtyřicet pasažérů středního věku mluvilo o překot, spontánně, přirozeně, bez nejmenší stopy ostychu. Náhodný pozorovatel by nás považoval za velkou soudržnou rodinu nebo alespoň za blízké přátele. Nikdo by asi neuhodl, že mnozí z nás se naposledy viděli ještě jako děti, že většina na tohle setkání přijela zdaleka, někteří dokonce objeli půl zeměkoule, jen abychom mohli být všichni zase spolu.

Byl červen 1985 – rok, kdy se všude konala setkání po čtyřiceti letech, setkání těch, kteří společně prožili druhou světovou válku. I my jeli na takové setkání a v hotelu U Abernantského jezera v Llanwrtyd Wells, kam jsme měli namířeno, nás mělo čekat dalších třicet lidí. Malé městečko v Breconshiru ve středním Walesu, které za našich dětských let bylo pouhou vesnicí, mělo, stejně jako ten hotel, v našem srdci zvláštní místo. Za války byl totiž hotel naší školou i domovem a Llanwrtyd Wells „naší vesničkou“, její obyvatelé nám otevřeli nejen dveře svých domovů, ale také svá srdce. Tam jsme strávili ty nejlepší, nezapomenutelné roky svého života.

Když jsme do školy přijeli poprvé, byli jsme velmi různorodou skupinkou dětí, které měly společné jen jedno: všichni jsme uprchli z Československa okupovaného nacisty. Někteří utekli se svými rodiči, ale mnozí, já mezi nimi, přijeli sami, v dětském vlakovém transportu. To, že se nám podařilo uniknout, bylo zásluhou především jednoho muže – tehdy třicetiletého burzovního makléře z Londýna Nicholase Wintona. Díky jeho předvídavosti, zájmu a úsilí jsme se dostali do Anglie. Nicholas Winton se v prosinci 1938 vypravoval na lyžařskou dovolenou do Švýcarska, když mu zavolal jeho přítel Martin Blake. „Zapomeň na lyžování,“ řekl mu Blake do telefonu, „přijeď za mnou do Prahy, tady je spousta práce.“

Winton na dovolenou nejel a zachránil tak stovky dětí před hrůzným osudem. Uhodl, proč v Československu potřebují jeho pomoc. Na rozdíl od svých krajanů byl zcela přesvědčen, že Hitlerova nenasytnost se neukojí mnichovskou dohodou, že jen vzroste jeho chuť pozřít i zbytek Československa. Dokázal si představit, co Hitler asi chystá pro Židy. V té době byly Praha a její okolí zaplaveny uprchlíky ze Sudet, Německa a Rakouska. Byli mezi nimi intelektuálové, Židé, odboráři, socialisté i další, kteří byli považováni za nepřátele Říše. Také tisíce Pražanů se zoufale snažily ze svého města uprchnout. Malá kancelář Britského výboru pro uprchlíky, kde kromě Blakea pracovalo jen několik lidí, se starala o dospělé občany, kteří byli v největším nebezpečí a neustále je bombardovali prosbami o pomoc. Neexistovala však žádná organizace, žádní jednotlivci, kteří by pomohli tisícům ohrožených dětí; nikdo, kdo by byl schopen zorganizovat masovou evakuaci.

Právě tehdy se v Československu objevil Nicholas Winton. Věděl, že válka vypukne co nevidět a že nelze ztrácet čas. Hned jak si promluvil s Blakem a zhodnotil situaci, veškerou svou energii, své výjimečné schopnosti vložil do organizování akce na záchranu ohrožených dětí. Během tří týdnů zřídil v Praze kancelář, vyslechl stovky zoufalých rodičů, sestavil seznamy s osobními údaji a fotografiemi dětí a ujal se neradostného úkolu rozhodnout, které případy jsou nejnaléhavější. Rozrušeným rodičům vysvětloval, že pokud chtějí dostat své děti do bezpečí, musí se od nich odloučit. Většina z nich tak jako tak nemohla nebo nechtěla opustit zemi, ale přesto se zoufale snažila poslat své děti pryč, do bezpečí.

V Británii už existovaly různé organizace, většinou náboženské, i jedinci, kteří se pokoušeli dostat z Československa děti jednotlivě nebo v malých skupinkách. Hned po návratu domů s nimi začal Winton spolupracovat a vytvořil vzájemně propojenou záchrannou síť. Své úsilí zaměřil především na vyhledávání sponzorů a pěstounů. Při vyřizování složité administrativy spojené s udělováním vstupních povolení a víz se často dopouštěl i falšování dokumentů. Zaměstnanci britského Ministerstva vnitra se totiž k celé záležitosti stavěli dost nerealisticky a dávali si poněkud na čas. „Nač spěchat?“ ptali se ho. „V Evropě se přece nemůže nic stát.“ Ale Winton věděl své. Díky jeho neuvěřitelnému úsilí odjelo z Prahy několik vlakových souprav plných dětí, a všechny těsně po okupaci. My patřili k těm šťastným. Kdybychom zůstali ve své zemi, vlaky, do kterých bychom potom nasedli, by nesměřovaly do Británie, ale do koncentračních táborů. Za svou svobodu a život vděčíme Nicholasi Wintonovi.

Až do února 1988 jsme nevěděli, že pan Winton existuje ani že sehrál v našem životě takovou roli. Objevily ho britské sdělovací prostředky a někteří z nás měli tu čest setkat se s ním ve studiu londýnské televize a mohli mu osobně poděkovat. Byl neobyčejně skromný, ale jeho radost, že poznal některé z těch 669 dětí, které kdysi zachránil, kalila lítost a bolest z toho, že už nemohl zachránit dalších 250 dětí, které měly odjet z Prahy v den, kdy Německo zaútočilo na Polsko a Francie s Británií vstoupily do války.

Od tohoto setkání začaly za Wintonem jezdit „jeho“ děti a z celého světa mu přicházela spousta dopisů. Do dnešního dne se u jeho dveří objevují nové obličeje, ozývají se další jména, která se shodují s těmi, jež má dlouhá léta ve svých seznamech. Stal se vlastně otcem největší rodiny na světě, protože naši rodiče zahynuli tam, kde bychom skončili i my, kdyby on včas a rychle nezasáhl.

Mnohé děti z transportů, které organizoval pan Winton, nastoupily později do Československé školy založené v Británii v roce 1940, která nám poskytla jedinečnou příležitost pokračovat ve studiu sice v exilu, ale v českém prostředí. Byla pro nás jakýmsi přístavem, dala nám pocit, že někam patříme, dala nám pocit bezpečí tehdy, když jsme to nejvíc potřebovali. Stala se naším domovem a my byli jedna velká rodina – naše spříznění, jež vyrostlo ze společného neštěstí, přežilo vzdálenost i čas.

Když skončila válka, škola se v létě roku 1945 zavřela a my jsme se rozešli. Většina z nás byla repatriována do Československa a tam jsme zjistili, že naši rodiče a příbuzní zahynuli v koncentračních táborech. Někteří zůstali v Británii, ostatní se vystěhovali do jiných zemí, na jiné kontinenty. V uplynulých letech jsme se občas v malých skupinkách scházeli, každý z nás udržoval kontakt s jedním či dvěma přáteli ze školy. Ale nikdy jsme se nepokusili zorganizovat větší setkání.

V létě 1984, když Londýnem projížděl Seppi, jeden z bývalých spolužáků, který žil ve Washingtonu, jsme se sešli víceméně náhodou čtyři. Vyrazili jsme na večeři a tam se zrodil nápad, že bychom se zase měli všichni sejít. Při kávě jsme se dohodli, kdy by to mělo být, náš plán začal dostávat konkrétní podobu. Než jsme se rozešli, bylo rozhodnuto, že realizace plánu se ujmou tři Londýňané, Honza, Harry a já. Asi rok jsme strávili vyhledáváním adres našich spolužáků, nejrůznějšími způsoby jsme zjišťovali, kde teď všichni žijí. Byl to dost těžký úkol, protože jsme roztroušeni po celém světě, ale nakonec se nám podařilo zjistit víc než sto adres.

Na naše dopisy zareagovali bývalí spolužáci fantasticky a počet těch, kteří doufali, že se setkání zúčastní, neustále rostl. Jejich odpovědi potvrzovaly, že skoro každý z nás vzpomíná na léta strávená ve škole s velkou nostalgií.

Ozvuky dětských let nás svedly dohromady a my teď jeli společně strávit víkend tam, kde jsme je prožili.

Jak jsem tak seděla v autobuse a přemýšlela o těch školních dnech plných radosti, nejistoty i zármutku, začaly se najednou přede mnou vynořovat vzpomínky na dobu, kdy byl život nádherně bezstarostný; a já se vrátila do roku 1937, kdy jsem byla malou holčičkou a žila s rodiči prostě, ale šťastně ve svobodném Československu.

Věděla jsem, že jednou najdu sílu a otevřu opět svůj deník, který jsem si psala během války, že budu opět číst dopisy mých rodičů, které byly čtyřicet let zamčené v zásuvce, že opět prožiji svoji minulost. Najednou jsem cítila, že musím vyprávět svůj příběh, jenž je do velké míry příběhem všech, kteří byli vyrváni ze svých domovů a našli útočiště, pomoc a porozumění tady v Británii.

PRVNÍ ČÁST

Perličky dětství

1.

„MOJE HOLČIČKA RYCHLE ROSTE“

Vzpomínám-li na své dětství, živě přede mnou vyvstává léto roku 1937. Tehdy mi bylo devět let apoprvé jsem trávila prázdniny sama, bez rodičů. Dětský tábor, kde jsem měla zůstat celý měsíc, ležel vkrásném, sluncem zalitém údolí, rozděleném na dvě půlky tokem řeky Sázavy. Vzduch byl prosycen těžkou vůní borových lesů, které pokrývaly okolní kopce, ajejich tmavá zeleň ostře kontrastovala sjasně modrou letní oblohou. Spali jsme vdřevěných srubech ajedli na louce pod širou oblohou. Jen když pršelo, stal se naší jídelnou velký stan. Byl tak obrovský, že se vněm pohodlně usadilo padesát dětí, apři špatném počasí se tam odehrávalo prakticky všecko. Vtáboře byly děti ve věku od sedmi do jedenácti let. Ti, co ho vedli, nechtěli jen umožnit rodičům, aby si od svých ratolestí na nějakou dobu odpočinuli, chtěli nás především naučit samostatnosti, neměli jsme se bát, ani když budeme spát vmalém stanu na kraji lesa. Program byl velmi pestrý avše se konalo venku vpřírodě. Večery jsme trávili uvelkého táboráku, zpívali jsme avyprávěli si příběhy. Když se snesla tma ajedinými ostře viditelnými body se staly hvězdy aměsíc, měla jsem pocit, že pod tou obrovskou kupolí mimo naši malou, ohněm ozářenou skupinku nic na světě neexistuje.

Moc se mi vtáboře líbilo, ale také se mi moc stýskalo. Nikdy jsem ještě nebyla sama aodloučení od rodičů jsem těžce snášela. Dost mi chyběli, akdyž mě nikdo neviděl, často jsem plakala. Asi po dvou týdnech mě přijela navštívit maminka. Svěřila jsem se jí, že se mi stýská, ona mě objala, ale dost neústupně řekla: „Nemůžeš se věčně držet mé zástěry, musíš se snažit obejít se beze mě.“

Tak jsem se obešla. Ikdyž mi oněkolik dní později zhnisal palec unohy anatekl do velikosti pingpongového míčku aikdyž jsem pak musela celé dlouhé dny sedět se zavázaným palcem vkolečkové židli adívat se, jak se ostatní baví. Rozhodla jsem se, že mamince nenapíšu anepožádám ji, aby mě odvezla domů. Tiše jsem trpěla ačekala, až prázdniny skončí.

Jednou mě našla hlavní vedoucí, jak pláču aslzy se mi řinou po tváři. Pokoušela se mě utěšit, ale marně. Pak řekla: „Ty se jmenuješ Věra Diamantová, viď? Aprotože jsi takový diamant, tvoje slzy musí být opravdové perličky.“

Na mé tváři se okamžitě objevil úsměv, úsměv skrz slzy, aod té doby se mi to stalo často, pokaždé když jsem si na její slova vzpomněla. Patří totiž ktěm hořkosladkým vzpomínkám dávno minulých dnů. Jsou opravdu perličkami mého dětství. Když pro mě maminka konečně přijela aviděla, jak zuboženě vypadám, vyděšeně vykřikla. Já jí však řekla: „Nechtěla jsem ti dělat starosti ataky jsem nebrečela. Jenom jsem ronila perličky.“ Pak jsem jí to vysvětlila.

„Měla jsi pro mě poslat, ale jsem ráda, že jsi to neudělala,“ řekla maminka. „Vůbec jsem nevěděla, že dokážeš být tak samostatná. Moje holčička rychle roste.“

Právě toto poznání dodalo mamince později odvahu poslat mě pryč do neznámé země atak mi zachránit život.

Až do těch prázdnin vroce 1937 si nemůžu vzpomenout, že bych se někdy předtím cítila nejistě nebo osaměle. Jako kdybych těch prvních devět let seděla na hřebenu vysoké vlny aproplouvala životem, milovaná ahýčkaná, ajako každé devítileté dítě jsem to považovala za naprostou samozřejmost.

Ovšem už když jsem odjížděla ztábora domů, stahovala se nad našimi životy zlá, hrozivá mračna. Já je však neviděla anetušila jsem, že mé dětství pomalu končí.

Vté době vČelákovicích, vmém rodném městě, které nebylo ničím jiným než větší alepší vesnicí, kde každý každého znal, bydleli spokojení, veselí apřátelští lidé. Po obou stranách široké ulice, dlážděné kočičími hlavami, která byla vlastně středem města, vytvářely domy achatky lemované vysokými stromy stinné aleje, které se pak rozbíhaly do otevřené krajiny. Měli jsme tam dvě staré, ale vynikající školy anaší pýchou aradostí byla moderní, dobře vybavená sokolovna, kterou využíval každý, kdo uměl chodit. Dvakrát do týdne tělocvičné nářadí zmizelo, na jeho místo přišly lavičky ahala se změnila vkino. Každou druhou sobotu zmizely jak lavičky, tak nářadí asál zaplavily tančící dvojice, kterým vyhrávala do rytmu místní kapela.

Stejně přizpůsobivé bylo ináměstí. Pestré, dobře udržované květinové záhony astín majestátních kaštanů poskytovaly při horkých slunných dnech útočiště starým lidem. Ovšem vneděli naše městečko ožilo, na náměstí přijeli trhovci azabrali tam pro sebe každé dostupné místečko. Hospodyně pobíhaly od stánku ke stánku, nakupovaly drůbež, ovoce azeleninu, zatímco jejich muži se šikovně vytratili do jedné znašich dvou hospod na půllitřík piva, na cigaretku ana partičku karet. Kdykoliv přijela do města pouť, usadila se také na náměstí, opěkných nedělních odpolednech hrála na náměstí dechovka, akdyž bylo náměstí prázdné, využívaly jsme ho my děti, jeho štěrkový povrch byl totiž jako stvořený pro jízdu na kole.

Celá okolní krajina poskytovala fantastický prostor ke hrám. Kam až oko dohlédlo, táhly se lesy, pole alouky. Ledovou, křišťálově čistou řeku Jizeru, která protékala mezi strmě se svažujícími břehy, stínily půvabné břízy avjejích vodách rejdila spousta pstruhů. My děti jsme ale dávaly přednost Labi. Tahle řeka nebyla sice nejčistší, zato ale široká avždy teplá. Nejlepší na ní bylo, že za městem se její koryto rozlévalo avytvářelo velké přírodní jezero, obklopené mírně se svažujícími plážemi. My jsme tomu místu hrdě říkali grádo, protože pro koupání bylo naprosto ideální ataké se tam onedělích sjížděli lidé ze široka daleka.

Koncem léta ana podzim jsem nejradši chodila do lesa. Milovala jsem to tajuplné ticho, sametový mech pod svýma nohama, malé, sluncem ozářené paseky poseté lesními květinami. Když jsem se najednou na některé znich octla, bylo mi, jako kdybych vešla do kouzelného království. Akdyž jsem našla za stromem rodinku hub, byla jsem na vrcholu blaha. Tatínek měl totiž houby moc rád, atak jsem celá šťastná utíkala domů aspýchou jsem je kladla před něho na stůl. Prohlašoval, že nikdo nedokáže připravit houby tak výtečně jako naše maminka, akdyž jsou ještě čerstvě nasbírané ode mě, pak je to hotová báseň.

Tatínek chtěl vždycky syna, akdyž jsem se narodila já, byl víc než dost zklamán. Přesto se smým pohlavím smířil mnohem dřív než já sama. Já byla odmalička taková klukovská, spíš ze své podstaty než ztouhy zalíbit se tatínkovi. Čistota pro mě znamenala, pokud jsem ji vůbec považovala za nějakou ctnost, věc značně nudnou azbytečnou. Špína se na mě přímo lepila. Nejšťastnější jsem byla ve společnosti kluků. Ze začátku mě moc nebrali, ale potom mě postupně, ikdyž neochotně přijali mezi sebe. Dokonce mě izačali trochu uznávat, zejména když jsem vytrvale lezla na stromy, zkterých jsem padala, když mě chytili, jak kradu vzahradě ovoce, nebo když jsem vlítla do blátivého potoka, protože jsem se ho pokoušela přeskočit. Já jejich společnost vyhledávala sumíněnou zatvrzelostí anic mě nedokázalo odradit.

Kromě kluků mě vášnivě zajímaly kočky. Kdykoliv akdekoliv se na mě ta chlupatá stvořeníčka hladově nebo opuštěně zadívala, dospěla jsem knázoru, že se určitě ztratila nebo že už je nikdo nechce, apropašovala jsem je domů. Teplá půda nad skladištěm naší továrny na víno byla plná sena, kterým jsme krmili našeho koně Váňu, atak nabízela přímo ideální přístřeší pro mé malé tuláky. Někteří znich umě zůstali, jiní se diskrétně vykradli do svých domovů. Tenhle můj zvyk ve městě dobře znali, atak když se někomu ze sousedství ztratila kočka, přišel nejdříve knám ateprve pak ji začal hledat jinde. Čas od času vtrhl na půdu tatínek anechal tam jedině to, co mi po právu patřilo. To jsem pak brečela, trucovala nebo zarytě mlčela, ale brzy jsem mu odpustila azačala jsem zase doplňovat svou sbírku.

Také jsem měla ráda koně. Úplně nejradši jsem jezdila bez sedla na Váňovi křece, tam jsem ho namydlila, pořádně ho vydrbala kartáčem apak jsem jela zpátky. Zjeho vlhkého hřbetu se kouřilo anaježená srst mě lechtala na nohou. Kapsy se mi vždy nadouvaly kostkami cukru, které jsem měla pro své čtyřnohé přátele, ikdyž zatoulané koně jsem nesbírala jako zatoulané kočky.

Váňova vlhká srst mi vždycky připomínala bradku mého dědečka, která byla bezvadně udržovaná, ale strašně moc píchala. Kdykoliv jsem mu dala pusu, chtělo se mi smát, protože to legračně lechtalo. Dědeček byl impozantně vyhlížející muž, přísný adůstojný, spronikavýma očima, ale srdce měl ze zlata. Živil se jako obchodník, ale hrál také výborně na klavír, byl činný vpolitice– poněkud zvláštní kombinace! Dost držel na rodinu, atak největší událostí týdne byla neděle, kdy se kolem něho shromáždili syn, dcery avnuci. Jídelní stůl vjeho velkém vzdušném pražském bytě vypadal, že ho můžete rozložit do jakékoliv délky, aby se kněmu vešla celá rodina.

Téměř každou neděli byli udědečka bratranci Honza aTomáš. Bydleli srodiči docela blízko dědečkova bytu abyli asi tak staří jako Eva ajá. Jejich otec, strýc Gustav, maminčin bratr, byl velmi schopný právník; na tetu Marii vzpomínám jako na ženu výjimečné, něžně tmavé krásy. Oba chlapci měli to štěstí, že po matce zdědili vzhled apo otci inteligenci. Přestože byli spíš vážného založení avýborně vychovaní, občas jsme snimi užili dost legrace.

Záviděla jsem svým městským bratrancům jejich vyrovnanost, dobré vystupování anenucenost, sjakou nosili drahé oblečení. Já jsem se vždycky vnedělních šatech cítila nesvá amusela jsem se moc ovládat, abych sebou nešila, neskákala ostatním do řeči aaby jídlo bylo na mém talíři, ane vmém klíně.

Babička vždycky seděla na vzdáleném konci stolu: vysoká, vzpřímená postava, jejíž krásný obličej na nás shlížel nevidoucími zraky. Když jí bylo něco málo přes dvacet, přišla při tragické nehodě ozrak. Snášela svůj osud bez stížností ahořkosti, pohybovala se bez jakékoliv stopy nemotornosti atak samostatně, že jsem si někdy ani neuvědomovala, že má takový vážný handicap. Když jsem sní byla sama, měla jsem nepříjemný pocit, že mi nahlíží přímo do duše.

Moje sestra Eva zvládala rodinné neděle docela dobře. Byla očtyři apůl roku starší, vážná, snaživá dívka, na svůj věk vyzrálá amoudrá. Moje uličnická dětinskost jí dost lezla na nervy, atak se mě snažila převychovat, „vylepšit“, akomandovala mě, kdykoliv se jí naskytla příležitost. Ale já byla stejně paličatá jako ona, aveškeré její úsilí beznadějně ztroskotávalo. Přestože jsme spolu moc nevycházely, když jsem byla malá, apřestože jsem jí záviděla, že má tmavé vlasy aklasicky hezkou tvář aže je starší, amá tudíž určitá privilegia, která ssebou věk přináší, později, když jsem ji opravdu potřebovala, se ukázalo, že je to ta nejlepší sestra na světě.

Eva sotcem si byli obzvlášť blízcí, chodili spolu často na dlouhé procházky zabráni do důvěrných hovorů. Otec nás samozřejmě miloval obě stejně, ale já jsem pro něho byla stále dítě– aktomu ještě dost zlobivé–, zatímco Eva byla už dost stará na to, aby mu byla ipřítelkyní. Otec měl vždycky dobrou náladu aohromný smysl pro legraci, byl však také dost prchlivý ajá ho dokázala velmi často rozčilit. Nesnášel konvence apříbuzné „en masse“. Naše nedělní rodinné návštěvy měl asi ve stejné oblibě jako já. To poznalo imalé dítě, protože udlouhého rodinného stolu často chyběl. Maminčiny rodiče však měl velmi rád aoni zase zbožňovali jeho. Přirozené kouzlo, srdečnost iuličnický půvab mu všude otevíraly dveře ataké získávaly srdce žen. Byl oblíbený jak usvých kolegů aobchodních partnerů, tak iumístních lidí. Vsobotu dopoledne „byl doma“ pro každého, kdo potřeboval radu nebo jen účastně vyslechnout. Vždycky si rád zahrál se sousedy vhospodě karty nebo si tam rozdal smístními přeborníky šachovou partii.

Nezáviděla jsem Evě, že si statínkem tak rozumí, protože my jsme si zase byly velmi blízké smaminkou. Maminka– jen zvuk toho slova přináší zpět pocit bezpečí, spočívám vjejím náručí, cítím její něhu, vlídnost, vzpomínám, jak byla laskavá, neskutečně trpělivá achápající. Každý říkal, že je krásná, ale pro nikoho nemohla být krásnější než pro mě. Milovala jsem ji vášnivou, majetnickou láskou.

Maminka se líbila mnoha mužům, ona ale měla oči jen pro tatínka. Vmnohém byli naprosté protiklady. Tak jak byl on temperamentní apřímočarý, byla ona vážná azdrženlivá, vždy se elegantně oblékala, zatímco tatínek na oblečení moc nedbal. Přes tyto rozdíly, nebo možná právě proto, bylo jejich manželství dobré ašťastné anám sEvou poskytovalo trvalý pocit bezpečí aláskyplnou oporu.

Často knám jezdila teta Berta, neprovdaná sestra maminky. Léta byla dědečkovou pravou rukou ababiččinýma očima. Maminka ateta Berta byly spolu moc zadobře atatínek se při těch návštěvách musel cítit dost opomíjený. Ať tomu bylo jakkoliv, všimla jsem si, že přestože měl svou švagrovou rád, když knám přijela, obvykle odjížděl na nějakou neodkladnou služební cestu.

Já jsem tehdy tetu Bertu moc ráda neměla. Byla vždy tak pečlivě upravená, tak elegantní, tak chytrá– tak zmatená mým chováním alajdáckými způsoby. Často tvrdila, že prostě nechápe, jak mohla její sestra přivést na svět takové dítě. Je nabíledni, že pokaždé, když knám teta Berta přijela, snažila jsem se jí uklidit zcesty. Měla jsem toho neustálého kritizování po krk azcelého srdce jsem si přála, abych byla větší astarší, abych už mohla odmlouvat. Toužila jsem po tom, aby mě respektovali jako moji sestru, aby mě občas poslouchali, abych měla oblé ahezké tělo anebyla hubená aplochá. Představovala jsem si sama sebe, jak mám maminčiny krásné vlasy ajak mi zářivě lemují půvabný obličej ave vlnách spadají na ramena, když si je večer kartáčuju. Proč jsem měla rovné asvětlé vlasy? Proč jsem nezdědila její dlouhé nohy aperfektní postavu? Proč jsem se narodila se židovským nosem po otci, místo abych měla řecký nos po své mamince? Proč jsem měla velké uši? Kdybych se víc podobala mamince, pak by možná při našich sobotních výletech do luxusní nové restaurace vlese ike mně přicházeli mladíci ažádali mě otanec. Už mě unavovalo pozorovat, jak se řadí do fronty před mou sestrou, zatímco mí rodiče krouží po parketě ajá se vrtím na židli. Tak jsem se vždycky vykradla ven ašla dolů kJizeře. Když byl čas jít domů, otec mě zcela bezpečně našel na stromě nebo jsem brouzdala vřece, zmé nejlepší sukně kapala voda ajá se marně pokoušela chytit do rukou pstruha. Tohle se ke mně hodilo mnohem víc než tancování.

Nejšťastnější jsem byla, když se našich rodinných výletů směla zúčastnit Marta. Marta byla moje spolužačka, moje nejlepší kamarádka, „můj stín“, jak jí říkala maminka. Unás doma byla pečená vařená. Její otec byl místní švec acelá rodina bydlela vjednom velkém pokoji nad jeho dílnou. Pokaždé když jsem je navštívila, obdivovala jsem obrovskou postel, ve které všichni tři spali akterá zaplnila téměř celý pokoj. Martina maminka byla statná žena sširokým úsměvem ve tváři, která vařila přímo královská jídla. Chuť jejích péřově nadýchaných meruňkových nebo švestkových knedlíků patří knejutěšenějším vzpomínkám mého dětství. Maminka byla také fantastická kuchařka amně se ještě dnes zdá oněkterých pokrmech, které vařila apři kterých se mi vždy sbíhaly sliny, ale ty ovocné knedlíky– to byla prostě báseň.

Když jsme si nehrály venku, mohly jsme sMartou lítat po celém našem prostorném bytě. Maminka chodila občas na pár hodin dolů do kanceláře, takže jsme často zůstaly snašimi nápady samy ahlídala nás jen starší služka, kterou jsem si otočila kolem prstu. Jenom do jednoho pokoje jsme nesměly atam jsme se samozřejmě při sebemenší příležitosti vkradly. Pokoj měl vlastní vchod, byl velký aimpozantní, jednu stěnu tvořila okna abalkón, který vedl na hlavní ulici. Uostatních stěn stály krásné, ručně vyřezávané skříně, vnichž měl otec spoustu knih amaminka zase vzácný porcelán asklo. Koválnému stolu se vešlo dvanáct lidí, používal se hlavně kobchodním schůzkám apři slavnostních příležitostech.

Tatínek nám jednou řekl, že tu jídelnu dal dělat jeden francouzský hrabě jako svatební dar pro svou snoubenku, která však před svatbou nešťastně zemřela. Ajá si pak vymýšlela romantické příběhy ofrancouzském hraběti ajeho nešťastné snoubence.

Strašně rády jsme se sMartou po špičkách vplížily dovnitř, sklouzly jsme se po dokonale vyleštěných parketách, pohladily jsme některé „nedotknutelné“ drahé doplňky, zabrnkaly na velké piano, které stálo ve vzdáleném rohu pokoje ana které ani jedna znás neuměla hrát.

Marta byla křesťanka anikdo zmých kamarádů, až na Jirku, syna našeho souseda, nebyl Žid. Když na to pomyslím, moc Židů vnašem městě nebylo– tehdy se zdálo, že rozdíly ve vyznání nejsou důležité. Nedrželi jsme svátky ado synagogy jsme chodili jen příležitostně. Docela ráda jsem chodila na hodinu křesťanského náboženství (židovské se nevyučovalo, na to nás bylo příliš málo). Pro mě existoval jen jeden Bůh abylo úplně jedno, jestli člověk chodil do kostela evangelického sboru, nebo do synagogy.

Mé češství bylo pro mě mnohem důležitější než mé židovství, protože jsem svou zemi milovala abyla jsem nesmírně hrdá, že jsem se narodila jako Češka.

Jakmile jsem byla dost stará na to, abych chápala iabstraktní pojmy, učili mě, že svobodu nemůžu považovat za samozřejmou věc. Svoboda byla koneckonců přepychem, bez něhož byl můj národ nucen žít po tři sta let.

Byla jsem dítě první generace nové republiky apro moji zemi byla svoboda stále ještě vzácným adrahocenným darem. Doma ive škole nás učili, že máme být hrdí na to, že jsme Češi, že máme milovat svoji vlast ijazyk, vážit si našich spisovatelů, filozofů, malířů ahudebníků, vjejichž dílech se odráží láska kvlasti, boj našich národů za svobodu iradost ztoho, že jsme ji konečně získali. Stačí, když si člověk poslechne Mou vlast od Bedřicha Smetany– atohle všechno tam najde.

Měla jsem velké štěstí, že mě na prvním stupni učila bezvadná učitelka spřirozeným pedagogickým talentem astrpělivostí světice. Přenesla na nás své nadšení avlastenectví apodařilo se jí dostat znás to nejlepší. Uměla nádherně vyprávět, atak se vjejím podání naše kultura ahistorie měnily vjednu dlouhou pohádku, která jako všechny pohádky šťastně skončila. Dávala nám však také najevo, že další kapitoly tohoto příběhu už budeme psát my sami, protože vbudoucnosti naší nové demokratické země sehrajeme důležitou roli.

Vté době se již na politickém nebi stahovala těžká mračna. Byla jsem moc malá, abych se bála takových slov jako „nacismus“, „invaze“, „antisemitismus“, „Hitler“– ale znepokojoval mě pohled na často zasmušilé obličeje mých rodičů, které nesly stopy úzkostných obav; cítila jsem, jak se na náš dům pomalu snáší tíseň.