Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Tato kniha je dílem fikce.
Jména, postavy, místa a události v ní obsažené jsou výtvorem autorčiny představivosti nebo jsou použity fiktivně a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými, či mrtvými, podniky, událostmi nebo místy je zcela náhodná.

Ana Maya

Kroky mezi námi

Z anglického originálu The Steps Between Us,
vydaného v roce 2025,
přeložila Dina Podzimková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2025
jako svou 10049. publikaci.

Redakce Diana Rykrová
Korektura Kateřina Hájková
Odpovědná redaktorka Karolína Stránská
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Obálka Adrián Macho
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2025

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Cover Design © Adrián Macho, 2025
The Steps Between Us
Copyright © 2025 by Ana Maya

All rights reserved.

This book is a work of fiction. Any references to historical events, real people, or real places are used fictitiously. Other names, characters, places, and events are products of the author’s imagination, and any resemblance to actual events or places or persons, living or dead, is entirely coincidental.

Czech translation copyright © 2025 by Dina Podzimková
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2025

ISBN 978-80-7625-983-6 (ePub)
ISBN 978-80-7625-982-9 (pdf)
ISBN 978-80-7625-905-8 (print)

A JPBP. Nuestras vidas no podrían ser más diferentes ni estar más alejadas, y sin embargo pienso en ti cada instante de cada día, y me pregunto cuántos pasos hay entre nosotros.

•

Pro JPBP. Naše životy nemohou být odlišnější a vzdálenost mezi námi větší, přesto na tebe každou chvíli myslím a přemítám, kolik kroků nás dělí.

Minulost | Část první

Spenězi se to má tak: nejsou lehké. Padesát tisíc dolarů ve stodolarových bankovkách váží půl kilogramu, takže půl milionu dolarů zatíží vaše zavazadlo asi opět kilo. Přestala jsem počítat, kolik svazků mám do toho kufru ještě uložit.

Ztelevizní obrazovky se linul hlas Katharine Hepburnové: „Začínám mít pocit, že se mnou rozhodně něco není vpořádku.“ Přesně tak jsem se cítila, ožádné bludy ale nešlo.

Byl poslední červnový den roku 2005 av televizi dávali film Motýl vzlétl kzáři, jedno ztěch přidrzlých ženských komediálních dramat ze třicátých let. Dialogy jsem mohla poslouchat pořád dokola, aniž bych se dívala na obrazovku – pohyby herců jsem znala nazpaměť. Závěsy zprůsvitného hedvábí vbarvě ametystu vířily ve větru votevřených francouzských oknech. Venkovní vzduch byl prosycen svěží, čerstvou vůní květů konvalinek.

Pokoj jsem měla vnejvyšším patře. Dům stál na říčním ostrově, vjihovýchodní Evropě, vzemi, jejíž rozloha ijméno se za posledních sto let změnily tolikrát, že název nakonec ztratil jakýkoli význam. Stejně jako lidé přišli osvou identitu. Stejně jako svět pozvedl své šílenství ještě ooktávu výš.

Za dvě hodiny mělo dojít kdalší policejní razii ado té doby musel být kufr spenězi pryč. Echo jsme dostali od jednoho znašich donašečů, který pracoval pro policii.

Dokonce irozlehlé venkovské sídlo – obklopené ozbrojenci abezpečnostními kamerami, maskované jako novodobá pevnost – má dveře, které se za správných okolností dají otevřít. Náš domov byl tou pevností – zepředu obehnaný hradbou vrb atisovců, které se táhly donekonečna vobou směrech podél říčního břehu.

Dům iostrov nesly jméno Salice, což vitalštině znamená vrba. Botanik, který předtím, než jsme pozemek koupili, zkoumal jeho půdu arostliny, stromy označoval latinskými názvy, Salice nero aSalice bianco, aten název se vžil. Tomu místu se také říkalo Mizející ostrov, protože vzimě, kdy se zřeky zvedala hustá mlha, jej ze břehu nebylo vidět.

Balisto jejich přítomnost vycítil. Jeho špičaté uši zachytily hlasité rušivé podněty několik minut předtím, než se těžká ocelová brána otevřela.

Jako první se ozval hluk aza ním následovala vozidla: auta, dodávky, sirény, megafony, dokonce ivrtulník, jehož mohutná vrtule rozfoukávala prach, štěrk atrávu na všechny strany. Za okamžik se znich začali valit muži vuniformách jako sboristé zmuzikálu na West Endu. Během let jsme se je naučili rozpoznávat podle barev taktické výstroje: šedomodrá pro řadové policisty, uhlově šedá pro speciální jednotky, černá pro tajnou policii. Muži vdokonale čistých bílých uniformách smedailemi na prsou byli většinou ti nejméně důvtipní ave svých luxusních limuzínách přijížděli jako poslední. Zároveň stím jsme si osvojili umění nevěnovat ansámblu strážců zákona žádnou pozornost – všichni byli koneckonců součástí toho samého loutkového představení.

Mohla jsem zůstat vdomě nebo také chodit za nimi, protože jsem věděla, že jejich pátrání nic nepřinese. Dokázali jedině dupat špinavými botami po našich rustikálních dřevěných podlahách, na všechno sahat aotevírat cokoli, co mělo madlo, strkat ruce do našich zásuvek, skříní ašatníků… dotýkali se, ohmatávali, předstírali, že hledají, apřitom jen rozhazovali naše věci všude kolem. Šlo oto ukázat, kdo za touto fiktivní pátrací akcí stojí, ato tak, že na místě zanechá svou oficiální pečeť, tedy binec.

Náš právník stál ve velké hale dole aprohlížel si příkaz kdomovní prohlídce, který viděl už den předtím. Ve jménu svého klienta dělal překvapená anesouhlasná gesta. Jeho hlas se rozléhal do všech stran velikého domu. Další loutka, ale aspoň na naší výplatní listině. Naši zaměstnanci byli vnejvyšší pohotovosti. Ne že by očekávali nějaké nebezpečí, ale museli být připraveni vypořádat se sčímkoli, co se může stát.

Stála jsem na vrcholku schodiště apozorovala hemžení pod sebou. Kdyby někdo vzhlédl, uviděl by mladou ženu kolem třicítky, která vypadá ve všech ohledech průměrně aobyčejně av ruce drží knihu apouzdro na cigarety. Ani éterická, ani ďábelsky přitažlivá, ale něco mezi. Nebylo na mně nic výjimečného ani ohromujícího, až na výrazný kontrast mezi mou bledou pletí, nevýraznými blond vlasy ačerným oblečením, které jsem nosila pořád: černé tílko ačerné tříčtvrteční kalhoty skrátkým rozparkem na vnější straně nohavice. Milovala jsem jednoduché oblečení, kterým se člověk nemusel moc zabývat. Chodit včerném mi připadalo, jako když jsem zahalená vtemnotě, skrytá před světem.

Sešla jsem dolů arozhodovala se, kam si půjdu číst. Chvíli předtím jsem se ujistila, že můj syn Charlie, který byl ještě batole, je schůvou venku vkvětinové zahradě za domem.

Balisto teď seděl před vchodovými dveřmi anakláněl svou elegantně tvarovanou hlavu ze strany na stranu, jako by počítal všechny lidi na trávníku před domem. Byl to německý ovčák, který dostal jméno podle čokoládové tyčinky, měl zlatavě měděný obličej, silnou čelist ahřbet sčernou skvrnou, která se táhla od krku až kocasu. Brzy ho ten shon začal nudit, atak se snespokojeným zavrčením sesunul na podlahu abradu si položil na studený mramor. Šlo opsa ušlechtilého původu, který byl vycvičen ktomu, aby mě hlídal, ale časem ztratil zájem ovšechno svýjimkou nahánění veverek aptáků, drobných soust kjídlu anaší oblíbené hry na schovávanou.

„Mitkommen,“ vyzvala jsem ho, ať jde se mnou, rukou jsem poplácala po svém levém stehně avydala se ven na procházku, ale pak jsem si to rozmyslela araději jsem se posadila na houpačku. Visela na silné větvi starého dubu, na kterém jsme postavili malý dřevěný domek, jejž lidé používali jen zřídka. Obývali ho jen pavouci abrouci.

Balisto šel se mnou auvelebil se pod stromem, jehož hluboký stín mu poskytl dočasné útočiště. Vítr kolem nás procházel ve vlnách, chvíli byl téměř neznatelný, pak zase foukal silně, šelestil vlistoví na větvích arozhazoval kolem okvětní lístky třešní. Zula jsem si baleríny – chrpově modré avyrobené zkrokodýlí kůže – aodhodila je stranou, přitáhla si jednu nohu na houpačku atou druhou jsem její sedátko uvedla do pohybu vzad, když vtom jsem spatřila, že po štěrkové příjezdové cestě přijíždí další auto. Byl to starý Mercedes Benz třídy S, který velikostí připomínal tank. Nejen, že měl tu nejošklivější hnědou barvu, jakou jsem kdy viděla – odstín spálených chilli papriček jalapeños –, ale ještě navíc měl dieselový motor, který halasně akolísavě rachotil do rytmu svrtulníkem nad našimi hlavami, asvou hlasitostí ho dokonce předčil. Balisto si mohutnou tlapou zakryl čenich anervózně zamrkal. Ten hluk mu vadil. Vrtulník vyletěl vzhůru audělal další kolečko kolem ostrova, jako by ho burácení vozidla taky vyplašilo.

Auto zastavilo ařidič se zřejmě rozhodoval, kde zaparkovat, aprotože nikde nebylo volno, zůstal stát na místě azablokoval tak cestu kbráně. Když se burácející motor auta vypnul, moje uši pocítily úlevu. Dveře vozu se otevřely avystoupil znich vysoký muž – nebyl vuniformě, ale měl na sobě džíny aolivově zelenou neprůstřelnou vestu přes žluté tričko. Copak si myslí, že ho někdo zastřelí, napadlo mě?

Když obživa vaší rodiny spočívá převážně vkriminální činnosti, jsou jen dvě věci nebezpečnější než vězení nebo smrt. První znich je únos. Druhá, že se necháte zaskočit. To znamenalo, že buď potřebujeme víc informátorů, nebo že ti, které zaměstnáváme, nedělají svou práci. Byla jediná možnost, jak se tu tenhle neznámý chlap mohl ocitnout – někdo zrodiny ho prověřil.

Moje snahy rozluštit první dojmy bývají obvykle docela líné anechávám si je na konec dne. Přesto mě na něm něco zaujalo. Působil nepatřičně, jako by sem zabloudil znízkorozpočtové televizní kriminálky ana náš pozemek přišel hledat režiséra, který mu řekne, co má dělat.

Vypadal neupraveně, jako by zrovna vylezl zpostele, abudil dojem, že sem prostě nepatří. Přimhouřila jsem oči, abych si ho lépe prohlédla. Tmavě hnědé vlasy měl ostříhané nakrátko, ale přitom rozcuchané, aúhledný knír, který na něm působil podivně akontrastoval sneoholenými vousy, doplňovaly jako třešnička na dortu zrcadlové sluneční brýle stlustými zlatými obroučkami. Ze zadního sedadla svého auta sebral hnědou koženou bundu apřehodil si ji přes rameno, pak se rozhlédl kolem arozhodoval se kudy kam, až mě uviděl na houpačce azamířil ke mně. Přítomnost policistů ho podle všeho nijak nevzrušovala, když procházel okolo, nevšímal si jich.

Balisto zvedl hlavu ztrávy, jak ho probral jeho instinkt, odvě vteřiny později ale usoudil, že ze strany tohoto cizince žádné bezprostřední nebezpečí nehrozí. Možná to byl psí sebeklam. Spíš zněj ale Balisto necítil žádné jídlo, které by mohl sežrat, arozhodl se, že mu ten chlapík nestojí za námahu.

Čím víc se návštěvník blížil, tím víc se mi zvědavostí zrychloval tep. Věděla jsem, že jsem se sním nikdy nesetkala, ale pocit, že ho znám – ikdyž to bylo logicky nemožné –, byl tak silný, že jsem ho nedokázala potlačit.

Cítila jsem, jak mě pozoruje přes reflexní skla slunečních brýlí. Zůstala jsem na houpačce aintuitivně souhlasila sBalistem – ten muž nebyl nepřátelský. Cizinec se – teď již súsměvem – přiblížil asundal si brýle. Měl husté obočí avýrazný orlí nos. Slunce mu svítilo do tváře ajeho duhovky se prakticky ztrácely vtemnotě očí tak tmavě hnědých, až se zdály téměř černé avyzývaly mě, abych do nich zírala. Ajá jsem zírala. Jako kotě, které fascinovaně sleduje zmačkaný kousek papíru převázaný provázkem, který se před ním pohupuje.

•

Když byl odeset let později připravený na kamery amédia, měl na sobě drahý oblek zvlny ahedvábí značky Brioni apolobotky zlondýnské Jermyn Street, vlasy ulíznuté dozadu, oholenou bradu, knír prostříhaný aupravený ana nose mu spočívaly výrazné hranaté brýle sčernými obroučkami. Působil jako uhlazený kretén. Ale když jsem ho spatřila poprvé, jeho celkový vzhled mi byl příjemný ve více ohledech.

•

Zeptal se mě, jestli umím anglicky, ajá přikývla.

„Jste odsud?“ Měl příjemný hlas, silný tak akorát na to odpoledne, hluboký achraplavý as uklidňujícím dozvukem. Identifikovala jsem uněj směsici různých přízvuků, mezi nimiž převládala americká angličtina snádechem španělštiny.

Znovu jsem přikývla adoufala, že bude mluvit dál.

„Nemohl jsem si nevšimnout, že se díváte mým směrem,“ prohlásil, jako by mi tím vysvětloval, proč přišel.

Na oko jsem si ho nevšímala, atak pokračoval: „Jsem tu poprvý. Najít tohle místo mi trvalo celou věčnost. Apřitom je to tady tak velký, že se to nedá přehlídnout, jestli mi rozumíte. Vy žijete někde poblíž?“ Dořekl větu azeširoka apřidrzle se usmál. Zvědavě azároveň obezřetně se zadíval na Balista, který začínal klimbat. Nebyl si jistý, zda by bylo bezpečné ho pohladit.

Jeden zmých otravných zvyků ve chvílích, kdy jsem nevěděla co říct, spočíval vodpovědi na otázku další otázkou, abych přesměrovala hovor od témat, která byla příliš osobní nebo toho až moc prozrazovala.

„Koho hledáte?“ řekla jsem rádoby nezaujatě.

Když slyšel, že anglicky hovořím plynně, zlehka povytáhl obočí – jako bych byla cestující, která spolu sním nastoupila do stejného vlaku aocitla se tady.

„Šéfa, řekl bych.“ Vytáhl zkapsy džínů zažloutlý papírek aotočil ho tak, abych viděla jméno. „Maximilian Moler. Znáte ho?“

Ukázala jsem na vstupní dveře domu aporadila mu, aby se díval po plešatém právníkovi vobleku barvy námořnické modři. Ten mu pomůže najít, koho hledá.

„Ajmenuje se Maks,“ dodala jsem. „Není tam ‚x‘.“

On se ale neměl kodchodu. Stál tam, jako by mi chtěl dělat společnost, apřemýšlel, co ještě říct.

„Co říkáte na to auto?“ Ukázal směrem, kde stála ta hnědá obluda. Nepředstíraná neohrabanost té otázky mě okouzlila – prostě se jen snažil pokračovat vkonverzaci.

„Můžu být upřímná?“ zeptala jsem se. Zasmál se akolem očí se mu objevily drobné vrásky. Sotva viditelné vrásky způsobené věkem.

„Jen zřídka potkávám krásné ženy, jejichž ctností je upřímnost. Jen do toho, zvládnu to.“ Znovu se na mě usmál ave tvářích se mu udělaly dolíčky.

Cítila jsem, jak se moje vlastní tváře rozpalují do ruda.

„Vaše auto má působivý zvuk,“ zalhala jsem anohama rozhoupala houpačku víc dozadu. Balisto začal máchat huňatým ocasem doleva adoprava, až se zvedal prach, aby nám dal najevo, že se máme snaším nesmyslným hovorem odebrat někam pryč anechat ho spát.

„To auto ve skutečnosti není moje, mám ho půjčený. Včetně toho kraválu, který dělá.“ Šátral ve vnitřních kapsách své bundy, dokud nenašel krabičku červených marlborek, anabídl mi cigaretu. Zavrtěla jsem hlavou. Nikdy jsem si nebrala cigarety od jiných lidí. Ukázal na malou černou krabičku, která ležela na zemi na knize apouzdře na cigarety.

„To je zapalovač? Můžu ho použít?“ Byl to můj zapalovač – starožitný ve stylu art deco, vyrobený zčerného smaltu adiamantů pařížskou firmou Cartier. Byla to jediná cennost, kterou jsem nosila usebe. Znovu jsem přikývla. Sehnul se, vzal ho do ruky apřečetl si název knihy. Byla vangličtině aon ji možná poznal, ale nijak ji nekomentoval.

„Co znamená to ‚A‘?“ zeptal se, když spatřil písmeno vyryté na zapalovači.

„Moje jméno.“

To pro mě byl signál, abych slezla zhoupačky avrátila se do domu. Vzala jsem mu zapalovač zruky, knihu, pouzdro na cigarety iboty nechala ležet, kde byly, avydala se pryč. Ani jsem se neohlédla apřipravila ho tak odalší vysvětlování či konverzaci. Kdybych mu řekla své jméno, bylo by to příliš brzy příliš důvěrné – ajá zrovna nehořela touhou se mu představit. Lidé se ke mně obvykle začnou chovat jinak, když zjistí, že Maks je můj otec.

Balisto šel se mnou. Otrávilo ho, že znovu měním místo, ale jakmile jsme byli uvnitř domu, natáhl se vhale achladil svou kaštanově hnědou srst. Přeskočila jsem ho arychle jsem se vydala do knihovny, protože zjejích oken bylo vidět na dub shoupačkou. Abyla to pořádná knihovna, její stěny pokrývaly knihy od podlahy až ke stropu.

Na jedné straně místnosti, za masivním stolem zbrazilského palisandru, se nacházely Maksovy staré kriminální romány, které sbíral od mládí. Studnice záhad, výbory kriminálek, Ellery Queen vpevné vazbě, antologie zločinu anapětí, soubory detektivek, příběhy ovraždách, mistrovská díla mezi thrillery… Police na protější stěně obývaly jazykové slovníky, od latiny po ruštinu, encyklopedie symbolů, světových náboženství, uměleckých směrů, různé slovníky synonym anespočetné životopisy malířů, spisovatelů aherců. Dále tu byly lékařské knihy – učebnice, ale také příručky aanatomické tituly, slovníky medicínských pojmů, adokonce ilékařské časopisy, uložené ve speciálních pouzdrech ze zelené kůže svyrytými štítky. Poslední zeď zabírala klasická díla, od Danta Alighieriho po Stefana Zweiga. Luxusní vydání vtvrdých deskách, často vpůvodních jazycích, bez smítka prachu aseřazená podle abecedy.

Byla to moje nejoblíbenější místnost, ato díky rozložitým ařádně ošoupaným koženým křeslům odstínu tymiánového medu. Byly přes ně přehozené měkké barevné deky, které vlastnoručně vyrobila Mãe (vyslovuje se mai), jak jsem říkala svojí matce. Trávila jsem vtěch křeslech nekonečné dny anoci čtením. Sedávala jsem bokem snohama přehozenýma přes masivní opěrku ahlavou dokonale uvelebenou vhorní části křesla. Vchladných měsících se místnost vytápěla pomocí obrovského krbu, ve kterém plápolala hořící polena. Teď prostor působil opuštěně, jako prázdné divadelní jeviště. Zavřela jsem za sebou apo špičkách přistoupila koknu, schovala se za lesklé brokátové závěsy avykoukla zpoza nich ven. Vknihovně bylo tajuplné ticho.

•

Ve škole mi nešla matika. Nedařilo se mi ani vpřírodních vědách. Četla jsem jen romány, které jsem si sama vybrala, ane ty, které mi říkali, že bych číst měla. Nesnášela jsem literární rozbory. Měla jsem odpor kotázkám typu: Co se nám autor snaží říct? Otravovalo mě memorování dat, událostí abitev. Dějiny byly zajímavé, když se podaly jako příběh, jinak mě nudily. Nenáviděla jsem psaní slohovek. Ale měla jsem dar nasávat jazyky, atak jsem ve dvanácti letech kromě své mateřštiny (před dvaceti lety se jí říkalo srbochorvatština, pak ale její název přestal existovat) plynně ovládala angličtinu, španělštinu, italštinu aněmčinu. Francouzštinu ne. Řekla bych, že nebyla kompatibilní smou krevní skupinou. Učit se jazyky pro mě bylo přirozené, byla jsem jazykový chameleon ačasto jsem svou osobnost přetvářela vjiné, imaginární, podle toho, jaký jazyk jsem zrovna používala. Když jsem byla malá, cvičila jsem se vhovoru spanenkami, jak to holčičky při hraní dělávají. Když jsem byla starší, panenky zmizely, ale napodobování přízvuků mi zůstalo.

•

Nově příchozí stál pořád na stejném místě, nenuceně pokuřoval cigaretu apozoroval dům, policisty, kteří přicházeli aodcházeli, adokonce iokvětní lístky, jež stále tančily ve vzduchu. Chovala jsem se dětinsky, to vím, ale jen proto, že jsem nechtěla, aby byl náš krátký anečekaný rozhovor pouhou iluzí, nějakým sebeklamem, kněmuž vůbec nedošlo. Ještě chvíli jsem proto zůstala uokna aujišťovala se, že ten muž je skutečný. Nezaujaly mě jeho okouzlující krátké průpovídky ani přidrzlé úsměvy. Šlo oto, že jsem vjeho přítomnosti necítila vůbec žádné obtíže či nebezpečí.

Naše první setkání bylo nezapomenutelné, ale po zbytek odpoledne už jsme spolu nepromluvili. Přesto jsem bedlivě sledovala jeho pohyby.

Když dokouřil cigaretu, vešel do domu. Potichu jsem otevřela dveře arozpačitě vykoukla do chodby. Muž krátce promluvil snaším právníkem aten ho pak zavedl do Maksovy kanceláře.

Balisto hrál stále mrtvého, znechucený ztoho, že po celém pozemku běhá tolik lidí, teď ale vstal avydal se za nimi. To bylo zvláštní, protože cizí lidi nikdy nebral na vědomí ani je nedoprovázel… pokud to nedostal příkazem.

Když jsem měla jistotu, že náš host je sMaksem, zašla jsem se znovu podívat na Charlieho apak jsem se vrátila do domu anenápadně zmizela vtajné skrýši, odkud jsem mohla sledovat Maksovu pracovnu. Tlustá zeď mezi jeho ložnicí akanceláří ve skutečnosti skrývala skříň stajnými dveřmi po obou stranách, které maskovaly vitráže. Člověk, který se nacházel vjednom zobou pokojů, mohl obdivovat abstraktní obrazy na skle, aniž by tušil, že ho zdruhé strany možná někdo pozoruje.

•

Když Maks pozemek koupil apustil se do stavby domu, vyžadoval, aby ho nikdo neotravoval sarchitekturou, uspořádáním místností, výzdobou interiéru, nábytkem – sničím svýjimkou jeho kanceláře. Podobu sídla měla na starosti Mãe. Najala místní architektonickou firmu as tou spolupracovala od jednoho sychravého podzimu až do následujícího rozkvetlého jara. Společně přišli snápadem ukrýt do stěn skříně, které by se daly využít kukrytí různých věcí. Nebo lidí. Skryté posuvné dveře byly jen půl metru vysoké, poháněné elektřinou aotevíraly se pomocí malého dálkového ovladače. Přesnou polohu jejich vchodů jsme znaly jen já aMãe. Ajen pes ajá jsme věděli, jak do takové skříně vlézt.

•

Když jsem se dostala dovnitř azačala je sledovat, vzájemné představování azdvořilostní fráze už měli za sebou. Cizinec se uvelebil včerném koženém křesle naproti Maksovu stolu au jeho nohou podřimoval vždycky tak věrný Balisto. Oba muži spolu vedli vážný rozhovor, který jsem neslyšela, atak jsem ksobě jemně přitáhla jednu zpolic amechanismus za ní otevřel nevelký prostor mezi stěnou avitrážovými panely na straně obrácené kpracovně. Teď už jsem jejich povídání slyšela. Muž při hovoru hodně gestikuloval, jako by rukama kreslil do vzduchu neviditelné geometrické obrazce.

Někdo zaklepal ado kanceláře vstoupila Palmira, naše hospodyně (avrchní velitelka). Tlačila servírovací vozík se dvěma sklenicemi avysokým křišťálovým džbánem plným domácí ostružinové limonády. Zatímco nalévala karmínově zbarvenou tekutinu, bombardovala cizince otázkami ve španělštině. Maks seděl za svým mohutným stolem, nepletl se do toho atrpělivě čekal, až nalije limonádu aodejde.

Maks by se dal asi nejlépe popsat jako redaktor novin zpadesátých let: vysoký, šlachovitý muž, který měl na sobě vždy dokonale vyžehlenou košili, volně uvázanou kravatu aoblekovou vestu – sako nikdy. Rukávy košile míval pokaždé vyhrnuté. Protáhlému obličeji dominovaly velké oči oříškové barvy, klenuté obočí abifokální brýle, které měly sklon sklouzávat mu po nose. Vlasy měl vždy profesionálně ostříhané nakrátko ana straně rozdělené pěšinkou.

Psací stůl představoval jeho spojení se světem. Pokrývaly ho složky, sešity, vytištěné zprávy, novinové články, zahraniční časopisy, kartičky, na které si psal poznámky, videokazety anespočet tenkých modrých fixů. Po levé straně stál Maksův starý psací stroj, světle modrý přístroj Smith Corona Galaxie Twelve, vybavený vlastním černým kufříkem. Na něm ležela hromádka aktuálních novin vnárodních imezinárodních vydáních.

Na druhé straně stolu stály ve svých základnách dva zakřivené bezdrátové telefony, jeden černý adruhý šedý. Vpracovně nebyly žádné počítače ani fotografie, lampy či obrazy na stěnách. Pouze karikatura Makse, kterou vytvořil pouliční umělec zportugalského Lisabonu.

Ikdyž ve mně Maksův host budil zvědavost, od jejich hovoru jsem se držela dál. Za ta léta jsem se naučila neposlouchat Maksovy diskuse sjinými lidmi. Musím přiznat, že slova se mi dokázala vplížit do mysli ajako nezvaní hosté tam zůstat. Nedobrovolné memorování, žertovala jsem někdy.

Návštěvník vstal, sundal si zelenou vestu avytáhl zbraň skrytou na svých zádech. Otočil se, aby ji položil na židli vedle sebe, ajá jsem si všimla, že jeho žluté tričko zdobí fialový nápis se jménem basketbalového týmu Los Angeles Lakers. Znovu se posadil, překřížil nohy, ale tentokrát nic neříkal, jen usrkával limonádu apozorně naslouchal monologu svého hostitele.

Maksův proslov jsem neslyšela celý; jeho promyšlenou řeč přehlušoval kravál policie zvenčí. Jen sem tam byla některá věta výraznější než ostatní aobzvlášť vyčnívala otázka: „Když někoho hledáte, jaký je nejjednodušší způsob, jak je najít? Peníze. Sledujte jejich peníze.“

Nakonec začal být hlučný lomoz doléhající zhaly tak hlasitý, že jsem usoudila, že policie už zřejmě skončila sprohlídkou aje na odchodu. Když jsem se chystala vyklouznout ze svého úkrytu, vyvedla mě zmíry další Maksova věta: „Strach achamtivost, ta dvě slova si pamatujte, protože právě ta otáčí světem.“ OMaksovi všichni věděli, že se rád podělí osvou moudrost, ale nikdy sněkým úplně cizím při prvním setkání.

Vyplížila jsem se ze skříně avrátila se do haly, která teď byla plná krabic. Bylo vnich všechno, co policie našla aco bylo vyrobeno zpapíru – jako by měli právě takový pokyn atakové bylo odůvodnění jejich prohlídky. Všimla jsem si lesklých módních časopisů, dětských knížek, faktur aúčtenek, obálek, soukromých dokumentů, lékařských zpráv, kalendářů, výpisů zkreditních karet, dokonce inávodů kpoužití různých spotřebičů, zápisníků srecepty anákupních seznamů zkuchyně. Přihodili do nich iomalovánky mého syna apapíry, na které si čmáral planety sraketami akosmonauty. Vzali také moje výstřižková alba aMãeiny skicáky.

Dokonce vzali imůj školní sešit, což byl vlastně můj starý deník. Jeho desky jsem polepila fotkami popových hvězd aherců, jak to tehdy teenageři dělali. Většina snímků během let vybledla, ikdyž tváře George Michaela aSimona Le Bona, stejně jako obličej Matta Dillona vypadaly pořád dobře. Ten deník, to bylo moje literární útočiště; psala jsem si do něj všechno, co mě napadlo: špatnou poezii, spletité myšlenky, pošetilá rozhodnutí, diety, cvičební plány, tipy na líčení, důležitá data… Pár stran jsem pokryla časováním německých sloves avšude byla načmáraná nespočetná telefonní čísla – včetně obchodů ahotelů, adokonce ivelkých leteckých firem, které měly pobočky vcentru města. Jejich zaměstnanci pro nás byli neocenitelní, protože pro nás vyřizovali všechny záležitosti spojené scestováním. Některé listy připomínaly průvodce po městě, sútržky vstupenek do divadel nebo muzeí, které jsem nalepila přes písmena nebo kresby… Zapisovala jsem si citáty zrománů, divadelních her, přísloví… poznamenala jsem si cokoli chytrého, co vymyslel někdo jiný amně se to líbilo: Nikdy nedráždi jaguára krátkým klackem, znělo jedno přísloví zBrazílie…

•

•

Mě ale zajímalo, kdo ten blázen je.