Copyright © Dominik Landsman, 2017

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1108-4

Tuto knížku věnuji svému synovi,

který je pro mě každý den nekonečnou zásobárnou inspirace.

Na začátku

Všechny velké příběhy začínají válkou.

To se nedá nic dělat. Když chcete mít velký příběh, musíte tam dát válku. Tohle sice není veliký příběh, ale válku tam dáme. Na začátek.

Je to už velmi dávno, co v Sedmimoří zuřila válka. Nebyla to ale běžná válka, kde proti sobě stojí dvě armády. Kdepak, tady to bylo mnohem horší. Dodnes nikdo neví, kde se vzali, ale v Sedmimoří se objevilo sedm Démonů. Byly to hrůzostrašné bytosti, které oplývaly mocí, jíž se nemohl nikdo rovnat. O jejich vzhledu koluje řada legend, ale záznamy o tom, jak opravdu vypadali, se nezachovaly. Podle všeho každý Démon vypadal jinak. Byli prý velcí jako pět mužů poskládaných na sebe. (Jestli si to chcete představit, požádejte pět nejbližších mužů, aby se poskládali na sebe. Tak takhle byli velcí.) A to je všechno, co se o nich s jistotou ví. Určitě to však žádní přívětiví krasavci nebyli, jinak by se nejmenovali Démoni, ale třeba koťátka.

Démoni přišli do Sedmimoří a každý z nich si podrobil jedno z moří a všechny ostrovy, které se v něm nacházely. Celou zemi si rozdělili na sedm částí. Ovládali dosud nepoznaná kouzla a dařilo se jim získávat si řadu přívrženců. Ve snaze ovládnout celé Sedmimoří si z podrobených obyvatel budovali armády.

Zatímco Démoni po Sedmimoří šířili hrůzu, zmar a bídu, začal se proti nim formovat odboj. Z těch, které si Démoni nepodrobili, se rekrutovali ti nejlepší bojovníci. Jak Démoni se svými armádami věrných plenili jeden ostrov za druhým, rostlo u lidí odhodlání se jim postavit. Vzbouřenců přibývalo po stovkách. Začali si říkat rytíři Zlaté korouhvičky. Proč takový název? Nezní přece nijak výhružně. Když se vám někdo představí jako rytíř Zlaté korouhvičky, máte chuť dát mu bonbon a pomazlit se s ním. Při zakládaní odboje se povstalci totiž snažili chovat obezřetně. Scházeli se po menších skupinkách v utajených chýších, které byly rozptýleny po celé říši. Každá z těchto chýší měla na střeše zlatou korouhvičku. Podle nich pak vzbouřenci poznali, v jaké chýši je pro ně bezpečno a kde se můžou radit.

Sami rytíři Zlaté korouhvičky však na Démony nestačili. Kromě spřátelených odbojářských skupin a nějakých těch rozhněvaných rolníků s vidlemi potřebovali opravdového spojence. Svou pomoc jim nabídl řád Vavřinů. Byli to mocní mágové z ostrova mága Vavřina. Vavřinové žili v ústraní všeho dění a na svém ostrově shromažďovali vědění a kouzla z celého Sedmimoří. Také sbírali kouzelné artefakty, které po staletí získávali z různých koutů země.

Vavřinové byly opravdoví čarodějové. Byli sice mírumilovní, ale když přišlo na věc, uměli se ohánět. Celý život trávili ponořeni v knihách nebo starodávných svitcích a pergamenech a pilně studovali kouzla a magii. Žádné poletování na koštěti nebo honění se za létajícím míčkem ve sportovním klání. Jenom studium kouzel a artefaktů. Nic jiného. Vavřinové a rytíři Zlaté korouhvičky se postavili Démonům v několika menších bitvách. Pokaždé odešli poraženi. Ani jejich spojené síly na ně nestačily. Potřebovali pomoc, a ne ledajakou.

V Sedmimoří odpradávna žily dva mocné národy. Vhůtové a Dráni. To je potřeba si pamatovat. To se vám může později v příběhu hodit. Říká se, že když vzniklo Sedmimoří, hned další minutu po tom vznikli Vhůtové.

A minutu na to zase Dráni. Tyto dva národy byli nejstarší rasami v celém Sedmimoří. Všichni lidé, zvířata i kouzelní tvorové vznikli až dávno po tom, co už byli Vhůtové a Dráni na světě.

Vhůtové i Dráni měli své spřízněné tvory. Zvířata, která je provázela celým životem. Vhůtové měli lapuťáky, mrštné tvory o velikosti vzrostlého vlka. Lapuťák je velmi dobrý lovec a dokáže myslí ovládat všechny nižší tvory, pokud si to jejich pán přeje. Když se Vhůt pořádně soustředil, mohla jeho a lapuťákova mysl splynout v jednu. Vhůtové se také nedlouho po tom, co se v Sedmimoří objevili, stali víceméně nesmrtelní. Pravidelně totiž požívali vejce magického opeřence, vřesličky, a to jim propůjčovalo nesmrtelnost.

Dráni vypadali až na pár detailů stejně jako lidé. Neoplývali nesmrtelností, ale podobně jako Vhůtové měli spřízněné zvíře, a to zlatohřívé lvy. S těmi si to nikdo nechtěl rozházet. Majestátní zvířata dvakrát větší než běžný lev a s nepředstavitelnou silou byla ideálním parťákem do různých šarvátek nebo bojů. Dráni byli jediný národem, který dokázal zlatohřívé lvy zkrotit. Nedokázali sice splynout se lvy v jedné mysli jako Vhůtové, zato je lvi instinktivně bránili a poslouchali na slovo. Dráni byli rovněž jediní, kdo dokázal zabít jinak nesmrtelné Vhůty.

Vhůtové, Dráni, rytíři Zlaté korouhvičky a Vavřinové se spojili v boji proti sedmi Démonům. Vavřinové v jedné z dávných a zapomenutých šachet pod zemí nalezli vzácný artefakt, který Démony dokázal zničit. Společnými silami jich zabili šest, ale pak se vzácný artefakt ztratil. Možná ho někdo ukradl, těžko říct. Prostě nebyl.

Poslední Démon, kterého se nepodařilo zničit, se jmenoval Krampus. Dlouho vzdoroval, ale nakonec podlehl. I jeho přívrženci se vzdali. Bez artefaktu nemohl být zničen, tak byl alespoň navěky uvržen do podzemního vězení, ze kterého nebylo úniku. To vězení po dlouhá léta střežili Vhůtové, než je vystřídali rytíři Zlaté korouhvičky.

Po válce se Sedmimoří dalo opět do pořádku. Bývalí spojenci teď dohlíželi nad děním v celé zemi. Rytíři Zlaté korouhvičky se stali strážci obecného pořádku, ale protože jich nebylo dost, zůstávalo v Sedmimoří i dost nepořádku.

Vavřinové nedlouho po válce s Démony zmizeli ze světa. Vytvořili kouzlo, kterým se sami omylem zničili. Část nesmrtelných Vhůtů zase trávila věčnost na mořském dně, kam jejich loď vtáhl při velké bouři velký mořský výr. Zbytek Vhůtů se rozprchl po Sedmimoří.

Dránové zmizeli rovněž. Vyhynuli. I když se vypráví, že někde v Sedmimoří žije ještě jeden poslední potomek Dránů. Těžko říct, co je na tom pravdy.

Pojede se k moři?

V úplně jiné době na úplně jiném místě byl poslední školní den.

Ze školy proudily davy dětí, které se už nemohly dočkat prázdnin. Jedničkáři vřískali nadšením, zubili se na celý svět a radostně si sem tam poposkočili. I dvojkaři utíkali ze školy s úsměvem na rtech.

Zato žáci, kterým se mezi známkami objevila trojka, se loudali a sem tam se zastavili, aby si prohlédli vysvědčení, jestli ta trojka náhodou nezmizela, nebo se sama od sebe nepřepsala alespoň na dvojku. Ba ne, trojka jim tam zůstala. Některým tam těch trojek zůstalo hned několik.

Čtyřkaři rovnou odmítli opustit školu v obavách před svými rodiči a žák Vosáhlo, který dostal pětku z matematiky, se dokonce zabarikádoval v šatně. Dožadoval se nového vysvědčení anebo alespoň vrtulníku, který ho vyzvedne na střeše školy a přepraví do Nikaraguy.

I Čeněk se cestou ze školy spíš smutně plížil, než aby radostně pelášil. Byl to obyčejný chlapec, hnědé vlasy zastřižené nakrátko, vždy upravený, protože jeho máma si na tom zakládala. Jediné, čím vybočoval, byla skutečnost, že měl jedno oko modré a druhé zelené. Stejně jako jeho otec.

Letos se mu příliš nedařilo a na vysvědčení měl trojku. Z angličtiny. To byla ta nejhorší možnost, která mohla nastat. Trojka z angličtiny znamenala pohromu. Možná by měnil s Vosáhlem i tu pětku z matematiky, hlavně kdyby měl z angličtiny jedničku.

Čeňkův táta byl totiž velkým fanouškem anglického jazyka. Už dvacet let se učil anglicky a devatenáct let bifloval třetí kapitolu z učebnice Angličtina pro pomalejší studenty. Bohužel se mu nepodařilo za těch devatenáct let stále překonat bariéru přítomného průběhového času. Co však postrádal na faktických znalostech, hravě doháněl nadšením.

Čeněk cestou ze školy závistivě pokukoval po ostatních dětech, které měly z angličtiny jedničku, nebo dvojku. Domů se mu nechtělo. Hrál o čas. Loudal se, jak jen to bylo v jeho silách a občas se při chůzi dokonce zastavil a o pár kroků vrátil zpět. Za hezké vysvědčení měl od rodičů slíbeno, že s nimi pojede k moři, ale s trojkou z angličtiny se s mořem mohl rovnou rozloučit.

Ale nedalo se nic dělat. Čeněk nemohl donekonečna ujít sto metrů dopředu a pak zase zpátky. Nakonec volným tempem dorazil domů. Tam na něj už s úsměvem čekali máma s tátou.

„Tak, mládežníku, ukaž, jak jsi dopadl,“ pravil táta a tvářil se poměrně přátelsky. Máma mezitím na plotně chystala hrnec svíčkové, kterou uvařila na oslavu úspěšného studenta. Čeněk se snažil vyloudit náznak úsměvu. Nesměle sáhl do batohu, vytáhl desky s vysvědčením a nervózně je předal otci.

„Mámo, z češtiny máme za jedna,“ hlásil táta pyšně do kuchyně.

„Super. Už ohřívám tu svíčkovou,“ ozvalo se.

„Mámo, matematika za jedna,“ oznamoval dál s úsměvem.

„Výborně. Čendo, kolik knedlíků?“ tázala se máma.

Potom ale Čeňkův táta došel k angličtině. Úsměv z tváře rázem zmizel. Vypadalo to, že má mžitky před očima a pokoušejí se o něho mdloby. Zavrávoral, posadil se a začal lapat po dechu.

„Trojka z angličtiny? Jak můžeš mít trojku z angličtiny? Víš, jakou má naše rodina v angličtině tradici? Už můj děda se uměl domluvit anglicky. A to bylo za protektorátu, kdy všichni mluvili německy,“ začal táta zvyšovat hlas. „Trojka z angličtiny je to nejhorší, co tuhle rodinu mohlo potkat. Horší by snad už byla jenom čtyřka. Ještěže se toho nedožila babička.“

Čeněk klopil provinile zrak a zoufale sledoval podlahu. Čekal, až se to přežene.

„Tak kolik knedlíků?“ ptala se máma zmateně.

„Žádný. Ani jeden. Dostane chleba a lečo. Máme lečo?“ vztekal se táta.

„Nemáme.“

„Tak ho uvař,“ přikázal rozlícený táta. Pak se konečně uklidnil.

„Takže k moři nejedeme?“ zeptal se Čeněk zklamaně.

Táta se podíval na mámu. Ta zase na něho. „Počkej tady, musíme si s maminkou promluvit,“ oznámil táta a zavřel se s mámou do ložnice.

„Co budeme dělat? To nepojedeme k moři?“ zeptal se táta zoufale. „Jezdíme tam každý rok. Na to jedno místo. Ty víš, jak je to pro mě důležité.“

„Vždyť už to máme půl roku zaplacený. Teď to nemůžeme rušit,“ souhlasila máma.

„Ale nějak ho potrestat musíme, Marie, to snad přece víš, ne?“

„Vím,“ špitla máma. Chvíli přemýšleli. „Tak mu zakážeme počítač? Třeba na týden?“ přednesl táta svůj nápad.

„Vždyť ho má rozbitý. Už dva měsíce mu slibuješ, že ho necháš opravit.“

„Tak já mu ho nechám opravit a pak mu ho na týden zakážeme,“ rozjasnil se táta.

„To je nápad. Výborně,“ přitakala máma. Oba rodiče důležitě předstoupili před Čeňka, který netrpělivě vyčkával na svůj ortel.

„Tak mladíku, týden bez počítače,“ pravil táta rázně a Čeňkovi v ten moment spadl ohromný kámen ze srdce. Bylo jasné, že k moři se jede.

Máma druhý den už od rána smažila řízky na cestu. Pokaždé, když se jelo k moři, zabalila dvě tašky plné řízků s chlebem. Čeněk si všechny řízky, co mu máma po cestě dávala, strčil do kapsy a o pauzách na čurání je pokaždé vyhodil do příkopu u silnice. Táta se s tím nemazal, a když se máma nedívala, rovnou je za jízdy vyhazoval z okénka. Řízky s chlebem totiž nikomu nechutnají, ale nikdo nechce mámě kazit radost.

Zatímco máma smažila řízky, Čeněk si zkoušel ve svém pokoji potápěčské brýle a táta ve sklepě leštil nafukovací člun. Čeňkův táta ho totiž s sebou k moři vozí pokaždé. Je na něj hrdý. Člun je v perfektním stavu, však o něj táta pečuje jako o vlastního. Jednou měsíčně ho pucuje, čistí hadříkem, nafukuje a zase vyfukuje, aby člun nevyšel z formy. Nesmí se na něm jezdit, aby se nerozbil. Táta se pak u něj nechává na pláži vyfotit.

Večer před odjezdem vládla v celé rodině nervózní nálada. Máma udřená z celého dne smažení řízků pro změnu pekla kuře k večeři a nadávala, že jenom otročí u plotny. Čeňkův táta zjistil, že je nafukovací člun píchlý, a chtěl volat policii. To mu naštěstí máma rozmluvila, takže celý večer trávil ve sklepě, aby díru ve člunu zalepil.

Jediný dobře naladěný člověk v domácnosti byl Čeněk. Už od rána chodil v potápěčských ploutvích a dýchal výhradně přes šnorchl. Dokonce se dožadoval toho, aby byl přes šnorchl i krmen a napájen, ale to se mámě nelíbilo.

Nezapomněl si s sebou zabalit svůj dobrodružný batoh. Měl v něm malý zavírací nožík, izolepu, kompas, repelent, píšťalku poslední záchrany a spoustu dalších věcí pro dobrodruhy. Na školní výlet do muzea vlaků si ho vzal taky. Sice od spolužáků sklidil posměšky, že batoh je starý a omšelý, a škodolibé děti Čeňka označili za člena sociálně slabé rodiny, ale jemu to nevadilo. „Dobrodružství může přijít kdykoliv,“ říkával.

A pak přišlo ráno a jelo se. Ještě za tmy bylo vše naloženo do auta. Bohužel Čeněk se tam už nevešel. Dvě třetiny zadního prostoru zabíral vyfouknutý člun a na zbytku byla vesla. Do kufru se člun dát nemohl, jelikož tam byl obří motor, který táta nikdy nevyndával, protože by se do něj mohla dostat sůl a písek a motor by byl tím pádem poškozen.

„Tati, proč bereme ke člunu vesla a motor, když na něm stejně nebude nikdo jezdit?“ ptal se Čeněk, když se pokoušel prodrat do auta.

„Nikdy nevíš. Třeba letos vyplujeme na moře. Hlavně bude člun vypadat na fotkách lépe s pádly než bez nich,“ dostalo se mu odpovědi.

„Ale já už se tam nevejdu,“ stěžoval si Čeněk.

Nakonec to táta vyřešil mazaně. Vyndal pádla, Čeněk si nastoupil a táta ho následně pádly obložil. Mohlo se vyrazit.

Po hodině cesty máma s hrůzou zjistila, že nechala doma řízky. „Musíme se vrátit. Nemáme co jíst. Pojdeme hlady,“ lamentovala. „Jak jsem na ně mohla zapomenout?“

„Už se nevracíme. Jedeme na čas. Měla sis na ně dávat pozor,“ rezolutně odmítl táta návrat a kulantně zamlčel, že řízky schoval do kumbálu, aby nebyly na očích a lépe se na ně zapomnělo. Stejně by se už nikam nevešly.

„Otoč to, Vlastimile. Tohle není sranda,“ apelovala máma. „Maso stálo hrozné peníze, tak to nenecháme zkazit,“ stála si za svým.

Chtě nechtě se museli vrátit.

Cesta byla nekonečná. Čeňkovi připadalo, že celý zbytek života bude už jen na cestě k moři. Aby toho nebylo málo, máma osobně dohlížela, aby všechny řízky s chlebem, co mu dávala, snědl. Zdál se jí nějak pobledlý a hubený, takže usoudila, že je podvyživený, a proto potřebuje během jídla dozor a podporu. Po každém studeném řízku byl Čeněk pobledlejší a pobledlejší a máma do něj cpala další, aby měl kluk lepší barvu. Byl to takový začarovaný kruh.

Jediné pozdvižení u zdlouhavé cesty nastalo při průjezdu Rakouskem, kde jejich auto na dálnici zastavila policie.

„Co chtějí?“ podivil se táta. „Marie, sleduj, jak to celé vyřeším. Konečně mám šanci využít angličtinu,“ kasal se.

„Vlasto, neblázni. Ještě nás tady kvůli tobě zavřou,“ prosila máma.

„Neboj,“ mrkl na ni spiklenecky a už se dral ven, aby vše zařídil. Čeněk očekával, že se budou dít nevídané věci, ale bohužel byl obklopen pádly a člunem, takže se nemohl dívat z okénka, jak jeho táta válí anglicky. Mohl jen poslouchat.

„Guten tag,“ začali policisté. Milé děti, Guten tag je německy a znamená to dobrý den.

„Helou. Aj čech. Aj tu sí. Aj wis femily. Aj hary. Aj sory,“ bravurně zapředl táta rozhovor. Pokud neumíte anglicky, pokusím se vám to přeložit. Nebude to ale moc lehké. Táta říkal: „Ahoj. Já Čech. Já vidět (nebo Já moře. Táta myslel spíš moře). Já s rodinou. Já spěchat. Já omluva.“

Rakouští policisté pochopili, že mají před sebou odborníka, a tak na něho spustili plynně anglicky. Čeňkův táta přikyvoval a snažil se zachytit nějaké slovíčko, které by se mu podařilo přeložit.

„Auto, Marie, říkají auto. Myslím, že jsem na dobré cestě. Mám je tam, kde jsem je chtěl mít,“ oznamoval mámě přes okénko, když z úst policistů zaslechl slovo „car“. Po dlouhé diskusi, kdy rakouští policisté hovořili a Čeňkův táta jim sem tam oznámil, že je moře, že se jmenuje Vlastimil a že slunce je žluté, dostal pokutu padesát euro za to, co nikdo nevěděl, a jelo se dál.

Konečně po spoustě hodin dorazili na místo. Malý hotel byl asi pět set metrů od moře. Jezdili sem každý rok. Čeňkův táta sem ostatně jezdil už se svou mámou. Otec je opustil, když byl ještě malý. Táta jednou vykládal Čeňkovi, že je opustil proto, že on, Vlastík, dostal špatnou známku z angličtiny, ale máma mu tento způsob výchovy rázně zatrhla a Čeňkovi prozradila, že to není pravda.

Jejich pokoj nebyl nijak zvláštní. Ostatně všechny pokoje v hotelu byly úplně stejné. Možná proto si ho Čeňkův táta tak oblíbil. Dvě postele, jedna přistýlka, velká skříň a koupelna.

Čeňkův táta tady byl ostatně známá firma. Personál ho již dobře znal. Dokonce by se dalo říct, že byl u nich oblíben a brali ho jako svého maskota. Přezdívali mu Mistr Ingliš.

Čeněk se už nemohl dočkat, až vletí na pláž. Bylo teprve odpoledne, takže z toho koukalo ještě několik hodin u moře. Táta šel před hotel nafouknout člun a nařídil zbytku rodiny, aby se později všichni sešli před autem. Na pláž potom půjdou spolu a Čeněk mu pomůže odnést člun. Máma se ale mezitím dozvěděla, že malá hotelová pláž, kam vždycky chodili, je zavřená, a proto všichni hosté musí jinam.

Na nové pláži bylo poměrně hodně lidí. Čeňkovi rodiče se však usmívali. Mořský vzduch, šumění vln a všudypřítomné skřehotání racků jim konečně do žil vlilo trochu té prázdninové pohody.

„Tak se usídlíme třeba tady. Vlasto, polož sem deku,“ ukázala máma do písku. Táta položením deky jen pár centimetrů od německého turisty a jeho křesla jasně vytyčil dobyté území.

Pozor, děti!

Dneska se pláže nezabírají vojensky ani vztyčením vlajky.

Je známo, že prostor na pláži se zabírá buď dekou, nebo lehátky. Čím větší deku máte, tím více pláže zaberete.

Pokud byste měli deku velikosti celé pláže, zaberete si pro sebe celou pláž.

To je nepsané pravidlo.

Čeněk byl asi jediný, kdo z pláže nebyl nadšený. Všude samé malé kamínky. Ve vodě žádné skály, u kterých by se mohl potápět pro mušle, a hlavně všude spousta lidí. Německý turista, který okupoval lehátko hned vedle jejich deky, byl chlupatý, celý zpocený, a když se postavil, koukala mu z plavek velká část zadku.

„Půjdu se projít po pláži, jo?“ oznámil Čeněk mámě svůj záměr.

„Jo, jo, hlavně se namaž a neutop se,“ prohlásila nezaujatě. Byla totiž zabraná do četby. Čeňkova máma tráví celou dovolenou tím, že si na pláži čte knížku.

„Ty se taky namaž, Vlastimile,“ nabídla tátovi opalovací krém.

„Nesmysl. To není potřeba,“ prohlásil táta. „Při opalování je hlavně nutné přemýšlet. Mnohem účinnější než nějaký krém je přerušované opalování. Hodina na sluníčku a pak hodina ve stínu. Tím se účinek slunečního záření vyruší.“

„Já ti to nutit nebudu. Jsi už dospělý,“ mávla nad ním máma rukou.

Čeněk se pomalu loudal po pláži a v drobných kamíncích pod nohama dychtivě vyhlížel nějakou zajímavou mušli. Ani si nevšiml, že se pomalu došoural k hotelové plážičce, která byla zavřená a kde v minulých letech pobývali.

Stará pláž skýtala mnohem víc zajímavých věcí. Drobné kamínky se zde změnily v oblázky nebo dokonce velké kameny, pod kterými se ukrývali krabi, a při odlivu vznikaly na pomezí moře a břehu malé tůně s vodou, kde občas uvízla ryba nebo jiný mořský tvor.

Čeněk chtěl prozkoumat prostor pod kameny. Najednou si všiml, jak na něj opodál hledí zvláštní zvířátko. Podobné ještě nikdy neviděl. Vypadalo jako přerostlá chundelatá myš s velikými ušisky. Trochu mu to připomnělo obrázek, který onehdy našel, když se u babičky přehraboval ve starých krámech z dob, kdy byl táta ještě dítě.

Čeněk byl povahy zvídavé, a tak odhodil jakoukoliv obezřetnost a pokusil se ke zvířátku přiblížit. Jenže jakmile se k němu dostal na krok, zvíře vzalo nohy na ramena a dalo se na útěk. Čeněk ho začal bezhlavě pronásledovat.

LOVEC ODMĚN

Chundelaté zvířatko upalovalo podél břehu, kličkovalo mezi kameny, a nakonec vběhlo mezi skály, které vybíhaly z moře. Mezi skalami vedla pěšinka, po které se Čeněk vydal. Po pár minutách chůze se vynořil v malé laguně. U písečné pláže obehnané vysokými kameny stálo malé dřevěné molo a na jeho konci kotvila dřevěná bárka s dvěma stěžni. Na mole kdosi postával a kladívkem přitloukal kus prkna k bortu lodi.

Čeněk ještě zahlédl neznámé zvířátko, jak přeběhlo po mole a zmizelo kdesi v útrobách lodi.

Chvíli jen tak okouněl, ale záhy se osmělil a šel se podívat blíž.

„Hej! Co tady pohledáváš?“ všiml si ho cizí člověk. Čeněk sice nikdy neviděl piráta, ale tenhle tak vypadal. Byl to starší muž s plnovousem, měl dřevěnou nohu, a když se otočil, bylo vidět, že má pásku přes oko a místo ruky železný hák. Na hlavě měl podivný klobouk a na rameni papouška. Upřeně se na Čeňka zadíval svým jediným okem, až z něj šel strach. Náhle se mu však tvář rozjasnila a objevilo se v ní něco, čemu by se s jistou dávkou nadsázky dalo říct vlídný výraz.

„Jdeš jako na zavolanou, námořníku. Potřebuju to tady kapánek přidržet. Tím hákem to nesvedu,“ pobídl muž Čeňka. Ten se zprvu zdráhal, ale nakonec přiložil ruku k dílu.

„Vy jste taky Čech?“ zeptal se udiveně, když mu došlo, že cizímu chlapíkovi rozumí.

„Jaký Čech? Já nejsem Čech. Já jsem kapitán Adorabl,“ odvětil mu pirát chraplavým hlasem.

„Ale mluvíte česky.“

„Já mluvím, jak mluvím. Takhle mluví všichni.“ Pak se napřáhl a několika údery kladivem přibil prkno na své místo. „Tak a je to. Děkuju za pomoc, námořníku. Jak se jmenuješ?“

„Čeněk,“ špitl Čeněk.

„Není třeba se ostýchat, námořníku. Jak už jsem řekl, jsem kapitán Adorabl. A tohle je Zizi,“ ukázal na papouška na rameni a vyloudil znepokojivě nažloutlý úsměv.

Čeněk si s kapitánem potřásl rukou. „Neviděl jste takové malé zvíře?“ vzpomněl si na důvod své výpravy.

„Před chvílí tu proběhlo. Bylo chundelaté a mělo veliké uši. Nic podobného jsem ještě neviděl.“

„Ale jo, to byl muník. Asi se vydal prozkoumat okolí.

Neboj, muníci jsou naprosto neškodní.“

„O muníkovi jsem v životě neslyšel,“ kroutil Čeněk hlavou.

„Protože nejsi ze Sedmimoří. Tady u nás je muník běžné zvíře. Ty veliké uši má na plachtění. Je to býložravec.“

„V Sedmimoří?“ podivil se Čeněk.

„No jistě. Sedmimoří. Máme tu Hnátovo moře, Almanské moře, Konášovo moře, moře velkého Altuna, Ledové moře, Landsmanovo moře a nakonec Toulavé moře. V celém Sedmimoří najdeš výhradně menší nebo větší ostrovy. Já konkrétně pocházím z Hnátova moře z malého ostrůvku Titos.“

„A co děláte tady?“

„Jsem lovec odměn. Projíždím Sedmimoří a chytám různé tvory. Třeba muníka, toho jsi už viděl. Za toho ale moc zlatých nedostanu. Na centrále lovců ho nevykupují a na černém trhu za něj dostanu sotva jeden zlatý. Sem do Soběsvěta jsem přijel doplnit zásoby a hlavně si opravit loď.“

„Jaký Soběsvět?“ nevycházel Čeněk v údivu.

„To je tenhle svět. Tvůj svět,“ vysvětlil mu kapitán Adorabl a na chvíli se otočil, aby zkontroloval pevnost přitlučeného prkna. Čeněk si všiml, že má celá záda pokrytá nějakou bílou hmotou.

„Víte, že máte špinavá záda?“ zeptal se nesměle.

„To víš, že vím. Mám je podělaný od toho papouška. Celou dobu mi sedí na rameni a odmítá odletět, protože je to lenoch, a tak mi prostě kadí na záda. To se nedá nic dělat.“ Zalomcoval prkýnkem, které se opět uvolnilo. „Zpropadený krám, vůbec to nedrží,“ rozčiloval se.

„Počkejte, já to zkusím,“ vrhl se Čeněk po kladívku. „S tátou na chalupě pořád něco přitloukáme, protože odmítá zaplatit opravářům, kteří jsou podle něho vydřiduši.“

Pár obratných úderů a loď byla jako nová.

„Jsi šikovný. Mohl by ses mi hodit,“ zapřemýšlel kapitán nahlas.

„Hodit? A k čemu?“

„Zrovna jsem na stopě lapuťákovi a potřebuju plavčíka.“ Kapitán už ani nečekal na zvídavou otázku a sám vysvětloval: „Je na něj vypsaná velká odměna. Za tu bych si mohl koupit novou loď. Co jednu. Hned několik. Lapuťák je tvor z ostrova Puta na samém konci Hnátova moře. Je velký asi jako ovčácký pes, nemá žádnou srst, má velké ostré zuby a je to dobrý plavec. Stopuju ho celá léta. Jednou jsem ho už skoro měl, ale unikl mi. Stopy vedou k souostroví Medan, které je odsud kousek. Potřebuju ty ostrovy prohledat. Pomůžeš mi?“

„Nemůžu,“ opáčil Čeněk zklamaně. „Rodiče by se o mě báli.“

„To nebude problém. Nám tady v Sedmimoří ubíhá čas rychle, ale zase tu pomalu stárneme a dožíváme se vyššího věku. U vás v Soběsvětě ubíhá čas pomalu, ale všichni tam žijete ve shonu. Pořád někam spěcháte. Můžete plout v čase, ale místo toho jste do všeho hrrr.“

„Takže tady tolik času neuběhne?“ rovnal si to v hlavě Čeněk.

„To je těžké odhadnout. Nevím přesně, proč to tak funguje, ale je potřeba být v tomto ohledu velkorysý. Čas v Soběsvětě ukazují tyhle hodinky,“ vytáhl Adorabl z kapsičky hodinky s ručičkami, ale bez číslic na ciferníku. „Řídí časový rozdíl mezi světy. Kdo je má, ovládá svůj čas v Sedmimoří,“ vysvětloval a mával s nimi Čeňkovi před obličejem. Ten z nich nebyl moudrý.

„Brzy si všimneš, že ciferník mění barvu,“ ukazoval kapitán. „Po každé návštěvě Soběsvěta se vynulují, takže ciferník zčerná. To znamená, že čas v Soběsvětě i v Sedmimoří se srovnal. V Sedmimoří sice nadále utíká čas o trochu rychleji, ale není to o tolik. Když se s nimi vydáš sem, hodinky začnou zase měřit čas. Ciferník zbělá a pak postupně tmavne. Čím jsou světlejší, tím čas v Soběsvětě utíká pomaleji. Jakmile úplně zčernají, čas pro tebe v Sedmimoří utíká stejně rychle jako v Soběsvětě. Důležité je, že čím víc dobrodružství zažíváš, čím rychleji v Sedmimoří čas utíká a tím pomaleji běží v Soběsvětě.“

To se Čenkovi líbilo. Vždycky tušil, že když někdo zažívá dobrodružství, čas mu utíká úplně jinak.

„Jak ses rozhodl, námořníku?“ upřel na něj zkoumavý pohled kapitán.

„Tvoje pomoc by se mi hodila. Už jsi viděl muníka, ale to je nic oproti tomu, co Sedmimoří nabízí za zvláštní tvory.“

Čeněk chvilku přemýšlel. Znělo to opravdu dobrodružně. Konečně by se začalo něco dít. Něco velkého. „Plácneme si,“ nabídl Adorablovi ruku. Jakmile uchopil jeho chladný železný hák a potřásl si s ním, čímž potvrdil spolupráci, přejel mu mráz po zádech. Jako by to tak mělo být. Mísily se v něm pocity velkého očekávání se strachem z neznáma. Celková radost však převládla.

S kapitánem se domluvili, že příští ráno si dají sraz u mola a vyplují k souostroví Medan. Plán byl takový, že ráno prohledají jeden ostrov, a když lapuťáka nenajdou, opět se vrátí do Soběsvěta a zkusí prohledat další ostrov další den.

„Domluveno,“ potřásli si ještě naposled rukou a hákem.

„Domluveno,“ zopakoval skřehotavě papoušek Zizi a obřadně se vykadil Adorablovi na záda.

Čeněk se s kapitánem rozloučil a plný nadšení a očekávání se vrátil na velkou pláž k rodičům.

Pozor, děti!

Jestliže vám cizí zanedbaný vágus s hákem místo ruky,

dřevěnou nohou a s páskou přes oko řekne,

že vás někam odveze, abyste mu pomohli honit lapuťáka,

raději jeho nabídku odmítněte. S cizími lidmi nikam nejezděte.

Čeněk se v tomto případě nezachoval prozíravě.

Na pláži bylo všechno při starém. Čeňkova máma stále četla knížku, německý turista začal přetékat ze své oblasti do rajónu Čeňkovy rodiny a táta se nechal od kolemjdoucích fotit, jak sedí na svém člunu. Dokonce odněkud splašil námořnickou čepičku a postupně se u přítomných pídil po dýmce. Odpoledne uteklo jako voda a byl čas vrátit se do hotelu.

Cestou z pláže si Čeněk všiml, že jeho táta začíná pomalu rudnout.

Po večeři, kdy se podával řízek s chlebem (po těch dvou dnech v tašce už lehce nakyslý), se Čeňkův táta přebarvil z narudlé do sytě červené. Asi víte, jakou má barvu krev. Krev je sytě červená. Táta byl červenější než krev. A sténal.

„Pálí to jako čert,“ stěžoval si.

„Proč ses proboha nenamazal?“ koulela máma očima.

„Mazání je pro děti a ženský. Přerušované opalování – v tom je budoucnost.“

„To vidím. Jsi celý spálený a na zádech se ti dělají puchýře.“

„Po bitvě je každý generál,“ urazil se táta. „Na všem musíš hledat chyby. A teď mě, ženská, namaž pantenolem, nebo zešílím,“ pobídl ji a bylo vidět, že bolestí zadržuje slzy.

Toho večera se šlo brzy na kutě. Táta prohlašoval, že bude spát vestoje, protože si nemůže lehnout. Všechno ho pálilo. Jen chodidla a dlaně neměl spálená. Za zvuků bolestného kňučení šlo usnout jen těžko, ale Čeňkovi to nevadilo. Po očku pozoroval, jak se táta pokouší nad postelí levitovat jenom na dlaních. Náladu mu nemohlo nic zkazit. Vždyť zítra začíná jeho velké dobrodružství.

OSTROV KRÁLE HLUPÁKA

Ráno Čeňka probudil zvuk sprchy. To se táta ochlazoval ledovou vodou a občas si bolestí ze spálenin zaskuhral. Máma mezitím zametla z postele půl kila jeho odloupané kůže.

„Tak honem, honem! Už musíme na pláž,“ pobízel Čeněk rodiče a netrpělivě postával u dveří.

„Však nám neuteče,“ uklidňovala ho máma.

„Marie, podej mi hrníček, mám ho na stole,“ ozvalo se z koupelny. „Potřebuju se napít.“

„Ale víš, že nám říkali, že máme pít jenom balenou vodu. Pokud budeme pít vodu z vodovodu, můžeme mít střevní potíže,“ upozornila ho.

„Ty tomu věříš? To je jenom trik, jak z nás vytřískat další peníze. Je to jenom pověra. Voda jako voda. Všude je stejná. Já piju vodu z vodovodu už od včerejška a žádné střevní potíže nemám.“

„A taky už skoro nemáš kůži,“ povzdechla si máma.

„Já?“ cuklo v Čeňkovi. „Nevím, jak se to dělá.“

„Dobrá. Tak já ti to ukážu a příště to už budeš dělat sám.“