MIKO: NÁVRAT

Copyright © Martin Goffa, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0708-7

1.

I – I follow, I follow you,

Deep sea, baby,

I follow you,

I – I follow, I follow you,

Dark doom, honey,

I follow you…

Po tváři mi tekl pot a celé tělo mě bolelo, ani to mi ale nebránilo v tom, abych ženě po svém boku nepoložil tu jedinou možnou otázku.

„Tak co, jaký jsem byl?“

Dívala se na mě, rozesmátá, udivená a trochu zadýchaná.

„Skvělý,“ řekla, „fakt! Ten konec mě překvapil, ale… Prostě super!“

„Promiň, napadlo mě, že se možná trochu lekneš, jenže…“ Pokrčil jsem rameny. „Prostě jsem se chtěl předvést, chápeš.“

„No jo, pan Ješitný,“ ušklíbla se, ale pak mě plácla po rameni. „Jen tak dál.“

Zvedl jsem k ní hlavu a spokojeně se usmál. Poté jsem položil dlaně na kola vozíku a odpíchnul se.

Rehabilitace.

Sabina mi dávala zabrat, ale koneckonců to byla její práce. Že jsme si tykali? Měli jsme za sebou dlouhý proces a takhle nám to bylo oběma příjemnější. Samozřejmě se o mě nestarala jen ona, rozhýbat se mě snažili i Vojta s Adamem, ale v přítomnosti hezké mladé holky mi ty cviky šly tak nějak líp.

Například před chvílí jsem se při chůzi s oporou najednou pustil a udělal několik pomalých kroků jen tak bez ničeho. A jako velké překvapení na závěr jsem se otočil, aniž bych zavrávoral.

Malý krůček pro člověka, ale velký pro mě!

Zpotil jsem se, unavil, klepala se mi kolena, ale za Sabinin obdivný pohled to stálo. Fajn, nejspíš by to stálo za obdivný pohled kterékoli z těch dobrých duší, co se o mě staraly, ale stejně…

„Oběd, Miko,“ připomněla mi, když si do tašky balila věci. Naprosto zbytečná starost, jako bych snad mohl vynechat tu nejlepší část dne. Nehledě na to, že po takové době hospitalizace už jsem mohl fungovat skoro na autopilota. I kdybych spal, tělo mě vzbudí a pošle do jídelny. Nebo na rehábko či do bazénu. Zkrátka tam, kam je třeba.

„Až se odsud jednou dostanu,“ řekl jsem Sabině, „tak si spolu dáme oběd. Skutečný oběd se vším všudy, chápeš? Aperitiv, hlavní jídlo, zákusek a nakonec samozřejmě procházka. Říkám procházka, ne projížďka!“

Usmála se.

„Tak makej! Až se dostaneš z vozíku, probereme to.“

„Probereme? To zní, jako bys mi dávala košem.“

„Spíš jsem tyhle řeči slyšela už tolikrát… Jakmile odsud ale někdo vypadne, hned zapomene. Což je fajn, protože o to jde především.“

„Neříkej mi, že tě fakt nikdo nechtěl nikam pozvat. Myslím i potom, co tady skončil.“

Zatvářila se, jako že nemá cenu tyhle věci rozebírat.

„Občas někdo,“ připustila. „Neříkám, že bych nikdy s nikým nešla na kafe, ale znáš to. Lidi se tady střídají, jedni odchází, zatímco druhýma dveřma přivezou další. Vlastně…“

„Co?“

„Ale nic,“ mávla rukou a jedním rychlým pohybem zavřela tašku. Zvuk zipu udělal za naší konverzací jasnou tečku.

„Měj se, Miko!“

Sabina odcházela a já za ní koukal se smíšenými pocity. Mladá holka? Oproti mně ano, skoro o dvacet let. Hezká? Bez debat. Pozvání na oběd? Samozřejmě unáhlená záležitost, aspoň v mém stavu. Nebyl jsem na tom zrovna dvakrát dobře, i když v porovnání s tím, když mě sem kdysi přivezli sanitkou, jsem teď byl něco jako Usain Bolt vedle Stephena Hawkinga. Myslím Hawkinga, když ještě žil.

Každopádně jsem si řekl, že nebudu jako ostatní. Jako ti, co zapomněli, jen odsud vytáhli paty nebo kola. Na ten oběd Sabinu pozvu, i kdyby mělo jít jen o poděkování za to, jak se o mě starala. Jasně že bych měl tím pádem pohostit i Vojtu, Adama, staniční sestru, vrchní sestru, kuchařku, uklízečku, dva tři doktory a spoustu dalších, ale nejsem tady jediný pacient, no ne? Tyhle všechny ať si rozeberou ostatní.

Projel jsem dveřmi a vydal se chodbou k výtahu. Z přízemí jsem vyrazil do jedničky, tam se kabina lehce zhoupla a já z ní vyjel na další chodbu. Zamířil jsem ke svému pokoji, protože před obědem jsem se potřeboval trochu opláchnout. Smrděl jsem jako mokrý pes, všechen ten pot na kůži a taky ve vlasech a vousech… Ano, ve vousech. Měl jsem opět jedno ze svých zarostlých období, které přijdou pokaždé ruku v ruce s nějakým životním propadem. To se většinou neholím, přibírám a piju víc než obvykle. Ovšem teď jsem se alkoholu nedotkl už… No, asi bych tu dobu ani nespočítal, ale připadalo mi to jako nejmíň půl života.

Sociální zařízení bylo součástí pokoje, záchod, nízká vana a umyvadlo, všechno dokola obložené madly a se spoustou místa pro vozík. Byli jsme tu dohromady tři, kromě mojí maličkosti ještě jeden parašutista, co dopadl, kam neměl, a konečně chlap, kterého vystříhali z auta po bouračce. Kdo z nás na tom byl hůř a kdo líp, těžko srovnávat. Kdosi chytrý řekl, že porovnávat se člověk má jen sám se sebou. S tím, jaký byl ráno a jaký je večer. Já měl večer ojetější gumy na vozíku, což byla jediná měřitelná věc. A jinak? Že jsem se cítil jako místní Usain Bolt, ještě neznamenalo, že jsem jím byl. Na druhou stranu nešlo pominout, že jsem vážně udělal pokrok.

Jen to všechno trvalo hrozně dlouho. Nekonečně, svinsky dlouho.

I – I follow, I follow you,

Deep sea baby,

I follow you,

I – I follow, I follow you,

Dark doom, honey,

I follow you…

„I Follow Rivers“ – ta melancholická, houpavá píseň od Lykke Li v podání Triggerfinger bude už navždy soundtrackem té části mého života, kdy jsem to měl blíž ke smrti než k čemukoli jinému. Soundtrackem vzpomínek na nekonečnou fyzickou bolest. Vzpomínek zčásti zastřených podivnou mlhou.

Schodiště a na něm chlap s nenávistným pohledem. Výstřely. Oheň. Zima. Dupot, křik a nejspíš halucinace. Hlasy přicházející odněkud zdálky, přitom však pronášené lidmi stojícími těsně vedle mě. Tma a šílené sny o černé díře, kam se propadám a která ve skutečnosti bohužel nevede za zrcadlo jako v pohádce.

Za oknem a nejspíš u lůžka se jako na orloji střídají postavy. Lidi z práce, přátelé a přítelkyně, máma a především moje malá Monička, doprovázená dávnou exmanželkou Ivanou.

Další a další hlasy.

Jak se mu vede, pane doktore? Dostane se z toho?

A samozřejmě se mnou potřebují mluvit i kolegové, kteří mají střelbu vyšetřit.

Kdy už ho budeme moct vyslechnout?

Všechno mi to připadá jako součást béčkového thrilleru, až na to, že jde o realitu. Kolem se toho děje tolik a já přitom jen ležím jako pytel hadrů připravených do čistírny. Lazar s černými myšlenkami, že trefit se ten druhý líp, měl bych možná klid. Jenže…

Kolikrát jsi byl v životě bez karet, bez pozice a bez nápadu, Miko? A vždycky to nějak dopadlo. Tudíž to nějak dopadne i teď.

Taky jsem si mnohokrát vzpomněl na Terezu, tu čistou duši, která se kdysi rozhodla strávit svůj život s rozvedeným chlapem, co by mohl být její fotr. Nevěřím na nebe, ale přesto mě občas napadlo, že mi ke shledání s ní chybí jen krůček. Jenže já ho zkrátka nedokázal udělat.

Namísto toho jsem cvičil, cvičil a cvičil. Jako před chvílí se Sabinou.

Vrátil jsem se z koupelny do pokoje, natáhl na sebe čisté věci a vyrazil do jídelny. Musel jsem zase chodbou, výtahem nahoru do dvojky, tam pak ještě kousek a konečně jsem ucítil vůni smažených řízků. Samozřejmě se o chvíli později ukázalo, že jde jen o salám v těstíčku, ale co bych za takovou dobrotu ještě nedávno dal. Umělá výživa člověka už navždy naučí vážit si jídla, které se dá kousat. To, čeho si člověk naučí vážit díky podložní míse, bych raději nerozebíral.

Nicméně jsem na tom byl asi vážně dobře. Teď už jo. Když to prý i dál půjde jako dosud, zůstanou mi na památku jen „cucfleky“ po střelách. Svalstvo zesílí, klouby se rozhýbají a intelekt se možná taky časem srovná.

Tu poslední část pochopitelně dodala Sabina. Už jsem zmiňoval její smysl pro humor?

„Na funkci rostlináře to snad nebude mít vliv,“ řekla k mému zranění, když jsem se jí poprvé dostal pod ruce. Nemohl jsem se za ta slova do ní nezamilovat.

Až na to, že funkce detektiva kriminálky má od funkce rostlináře poněkud odlišné požadavky. Ale já se rozhodl se tím netrápit. Po nekonečném ležení na posteli jsem se chtěl nejdřív nějak sám dostat na záchod. Pak se naučit na vozíku. Poté chodit. Ještě později běhat. A dál se uvidí.

Jestli mě napadlo, že se nevrátím do služby? Asi milionkrát. Když jsem ležel jako lazar a nemohl se zvednout z postele. Pokaždé když jsem zavřel oči a nadzvedl se, aby mi sestřičky mohly podložit mísu. Den za dnem, které se vlekly, a já se nenáviděl za to, že jsem odkázaný na něčí pomoc. Jenže každé malé vítězství je esencí vztahu příčiny a důsledku. Každý krok, který jsem udělal, byl důsledkem vůle a zároveň příčinou dalšího odhodlání. Takhle jednoduché to ve skutečnosti bylo.

V konečné bilanci asi nezáleží na tom, jak dlouho to všechno trvalo. Čas je v takových případech pouhou iluzorní veličinou. Dny se zdají být jako roky, měsíce jako celá staletí. Desetiminutová bolest je někdy delší než sám život. Srovnávat můj běžný den v kanceláři s klasickým dnem v léčebně zkrátka není možné. Šlo o dva nesouměrné úseky. O dva předměty odlišného druhu. Jablka a hrušky.

„Jak je?“ ptali se mě občas moji dva spolubydlící a já třeba ucedil, že to jde, i když to právě nešlo.

„Jak je?“ zeptal jsem se jindy na oplátku já některého z nich, a přitom jsem věděl, že odpovědi stejně nemám důvod věřit.

V léčebně jsou všichni spolu a přitom je tam každý sám za sebe. Léčebna není továrna, ze které jsou expedovány nachlup stejné kusy. Někdo odejde po svých, zatímco jiný už nikdy nevstane z vozíku.

Průtoková opravna rozbitých lidí, jak tohle místo kdysi nazval parašutista z vedlejší postele. Ani to nemusel vysvětlovat, aspoň mně ne.

Každopádně můj čas v léčebně se chýlil ke konci. Dokázal jsem vstát z vozíku a mašírovat si to po svých. Sice jsem šel, jako bych měl naděláno v kalhotách, ale každý krok se počítá. Popravdě mi jedinou starost dělaly schody do bytu v našem smíchovském domě. Nebýt těch, nejspíš bych byl na cestě domů o dost dřív. Ačkoli můžu čestně přiznat, že každé cvičení, kdy mě Sabina držela jednou rukou za stehno a druhou za lýtko, mělo něco do sebe.

À propos byt. Staral se mi o něj Tony, můj letitý parťák, kvůli kterému jsem se před časem do nemocnice dostal. Přesněji řečeno kvůli falešnému obvinění, co na něj někdo ušil. Zatímco on trčel ve vazbě, já se snažil přijít na to, co se krucinál stalo a proč. Všechno skončilo střílením, po kterém Tonyho pustili zpoza mříží na svobodu, zatímco já skončil dočasně na vozíku. Že mi chodil větrat a zalívat kytky, bylo to nejmenší, co pro mě mohl po tom všem udělat.

Samozřejmě se za mnou občas přišel podívat do léčebny. Nejen on, ale i další lidi z našeho oddělení. Brzy ale pochopili, že z jejich návštěv moc odvázaný nejsem. Nenacházel jsem se ve stavu, abych se s kýmkoli chtěl bavit, dokonce ani s Tonym.

Nakonec se všechno ustálilo v módu zdravotní dovolená. Prostě jsem na chvíli pryč, ale vrátím se a všechno zase pojede ve starých kolejích.

Jenom netuším, jestli jsem tím přesvědčoval víc je, anebo sám sebe.

2.

Stál u umyvadla, pomalu si opláchl nejdřív ruce a pak i obličej. Nakonec si ještě mokrými dlaněmi pročísl vlasy; ty vodou ztěžkly, ztmavly a nabraly tvar. Když se podíval do zrcadla, uviděl, jak mu po tváři bloudí kapky, hledají si nejkratší cestu dolů a zastavují se ve vousech. V očích měl červené žilky z nevyspání, ale unavený nebyl. Nespal přitom už druhou noc, mozek chvílemi zakolísal, ale pokaždé dostal chemickou vzpruhu. A ta ho čeká i teď.

Chtěl se zavřít v kabince, ale jedna byla obsazená a v druhé našel ucpanou a špinavou mísu, div se mu z toho neobrátil žaludek. Vedle pisoárů se proto zadkem opřel o radiátor, z kapsy kalhot vytáhl mobil a malý průhledný sáček. Prášku v něm už moc nezbývalo, sotva na jednu dávku, ale to bude zatím stačit. Vysypal ho na displej telefonu a jen tak prstem srovnal do krátké tlusté čáry. Pak si zacpal jednu z nosních dírek a tou druhou rychle nasál. Poté si zmáčkl nos a vtáhl do sebe dávku ještě urputněji. Trocha prášku zůstala na displeji a taky mu ulpěla na mokrých prstech. Zbytek z telefonu slízl, krystalky z konečků prstů si vmasíroval do dásní.

Plastový sáček vyhodil do koše a mobil utřel papírovým ubrouskem ze zásobníku nad umyvadlem. U jednoho z pisoárů celou dobu někdo stál, ale navzájem si nevěnovali pozornost. Neznali se. Možná se za chvíli potkají nahoře u rulety nebo u pokerového stolu, ovšem pro tuhle chvíli byli pro sebe cizinci.

Ještě jednou se opláchl, znovu si ulízl vlasy a poté otevřel dveře od toalet. Vešel do krátké chodby a z ní do místnosti s kobercem na podlaze, barovým pultem a několika hracími stoly. Byl tu už přes třicet hodin, celou dobu jako na houpačce, střídavě se mu dařilo i nedařilo. Teď právě na tom byl o něco hůř, než když přišel. Ve čtvrtek večer začal s padesáti tisíci, během prvních deseti hodin spadl na polovinu, ale pak mu na pokeru několik unavených hráčů začalo odevzdávat žetony skoro zadarmo. Dostal zpátky svoje peníze plus něco navrch. Poté se přesunul ke stolům na blackjack, což je hra akčnější a rychlejší, jenže protivníkem je v tomhle případě kasino. A to má už z principu procentuální výhodu výhry. Netrvalo dlouho a ocitl se skoro na nule, pak mu ale extrémně dobře vyšlo několik her po sobě a najednou měl v kapse stejnou částku, se kterou do podniku přišel.

Chvíli pobyl na ruletě, kterou ovšem obsadila skupinka rozdováděných Číňanů. Jejich překřikování a chaotické sázení ho brzy přestaly bavit. Po čtyřiadvaceti hodinách v kasinu se cítil unavený, ospalý a bolely ho oči, jenže domů se mu nechtělo, a tak vzal do ruky mobil a napsal zprávu dealerovi.

O pár minut později se venku před budovou naklonil do okýnka auta, které zastavilo u chodníku. Předávka trvala sotva dvě vteřiny, hned nato vůz odjel a muž zamířil skrz automatické dveře zpátky do podniku. Odešel na toalety, tam část prášku rovnou spotřeboval a zbytek schoval do kapsy. Vrátil se ke hře, vydržel šest hodin, a teď tedy zužitkoval i to, co předtím zůstalo.

Cestou k pokerovému stolu si všiml, že Číňani zmizeli a ruleta osiřela. Teď u ní stála už jen nějaká starší žena a krupiér. Muž sáhl do kapsy a vyndal peníze. Dvaačtyřicet tisíc v žetonech, kolečka odlišená podle své hodnoty barvami, zářivá a pálící do konečků prstů. Vyskládal je před sebe na stůl, přehlédl plátno s čísly a čekal.

Krupiér roztočil ruletu, do protisměru jejího pohybu vypustil kuličku, a zatímco ta opisovala vzorné okruhy, muž vzal komínek žetonů a položil ho na políčko označující černou barvu. Nikdy nesázel na čísla, přišlo mu to příliš komplikované a nevýdělečné. Trefit jedno číslo ze sedmatřiceti? Musel by jich svými žetony obsadit víc, jenže proč to dělat zdlouhavě a složitě, když se stačí jen rozhodnout mezi červenou a černou? Věděl, že kasino má výhodu u všech her, ale ruleta mu v tomhle ohledu připadala stále ještě nejférovější.

Vsadil tedy na černou. Když kulička skončí v jedné z osmnácti černých přihrádek, vrátí se mu dvojnásobek sázky. Pro kasino hrají všechny červené přihrádky, a navíc zelená nula. Převedeno na počty, výhoda kasina je jenom asi tříprocentní, což je snesitelné riziko.

„Konec sázek,“ oznámil krupiér, ruleta zpomalovala a kulička začala přeskakovat jednotlivé přihrádky. V jedné z nich nakonec zůstala ležet.

„Sedmnáct, černá!“

Muž spokojeně přikývl a čekal, až k jeho vsazenému komínku žetonů přibude totožný. Ze tří tisíc měl najednou šest, aniž by musel hrábnout prstem. Sázku i výhru nechal na černé, vždyť proč měnit něco, co funguje?

Ruleta se dala znovu do pohybu, kulička také, ovšem tentokrát na poslední chvíli přeskočila z černé na červenou a pak ještě na jediné zelené políčko ve hře.

„Zkurvená nula!“ zavrčel muž. Možná že kdyby padla červená, smířil by se s prohrou líp. Řekl by si, že mezi červenou a černou je to fifty fifty. Ale nula?! Jediné políčko ze třiceti sedmi? Proč musí mít, sakra, takovouhle smůlu?!

Krupiér oba jeho komínky vzal a shrnul do útrob stolu.

Ze zbývajících devětatřiceti tisíc, které měl před sebou naskládány, oddělil čtyři a ty vsadil na červenou.

„Do prdele!“ procedil skrz zuby, když padla černá. Během tří minut přišel o sedm tisíc, ale pořád mu jich ještě zbývalo pětatřicet. Z těch se dá udělat klidně stovka, viděl to přece už tolikrát!

Ještě jednou červená, právě za těch sedm tisíc. Když teď vyhraje, dostane se zpátky na svých dvaačtyřicet, se kterými před pár minutami začínal, a pak se uvidí.

Kulička tentokrát poskakovala přes políčka zběsileji než obvykle.

„Šest, černá,“ oznámil krupiér a muž vztekle rozhodil rukama, až procházející servírce vyrazil z ruky tác s pitím. Pár lidí zvedlo hlavu, ale než stačil kdokoli cokoli říct, objevil se manažer, který dohlíží na hru.

„To je v pořádku, pane, nic se nestalo,“ ubezpečil rozčileného hráče. Stokorunová škoda oproti čtrnáctitisícovému zisku obstála víc než snadno.

Muž něco zavrčel a pak mávl rukou. Z hromady žetonů jeden vzal a podal servírce jako omluvu. Znal ji, do kasina chodil často, takže nechtěl dělat zlou krev.

Kulička už zase opisovala kruhy, tentokrát ale nestačil vsadit, což se nakonec ukázalo jako štěstí, protože chtěl dát znovu červenou a potřetí padla černá.

Tak co teď?

Tak dlouho váhal mezi barvami, až se rozhodl na ně vykašlat a vsadit na lichou. S toutéž pravděpodobností, kdy je kasino opět zvýhodněno pouze nulou. Narodil se v lichém dni lichého měsíce, a k tomu navíc v lichém roce, tudíž jeho volba byla víc než jasná. Skutečně tentokrát vyhrál, jenže vsadil příliš málo, takže to skoro nestálo za řeč. Tak ještě jednou a pořádně!

Bylo půl čtvrté ráno, začínala sobota a muž seděl na barové židli. Koukal někam do stěny, nevnímal hudbu ani lidi kolem, neposlouchal pokyny krupiéra ani promluvy hráčů u jednotlivých stolů.

Jak se to, sakra, mohlo stát? Jak se to mohlo stát už zase?! U rulety to vytáhl skoro na devadesát tisíc, slíbil si, že uhraje stovku a končí. Udělal by to, tentokrát jo! Jenže z těch devadesáti to sjelo dolů dřív, než se stačil vzpamatovat. Osmkrát po sobě padla sudá, naprosto nepravděpodobná věc! Kdyby přišla osmkrát lichá, měl by teď milion! Proč musí mít, kurva, takovou smůlu?!

„Dáte si ještě něco?“ zeptala se barmanka, ale ani jí neodpověděl. Skleničku měl prázdnou, zvedl se ze židle a zamířil k východu z podniku. Propletl se mezi stoly, hledal očima někoho ze známých, kdo by mu půjčil, ale nikoho nenacházel.

Prošel automatickými dveřmi, které ho vyplivly na ulici. Víkendová noc tepala hudbou z reproduktorů a na náměstí bylo skoro stejně lidí jako za bílého dne. Stál na chodníku, rozhlížel se a přemýšlel co dál. Nechtěl utrácet za taxi, v kapse mu nejspíš ani tolik nezůstalo, a čekala ho tak cesta nočním busem.

Devadesát tisíc, krucinál! Za to by si mohl pořídit ojeté auto! Vlastně devadesát ne, zisk by dělal jen čtyřicet, těch původních padesát ani nebylo jeho. Bude je muset vrátit, ale to nespěchá, má ještě pár týdnů čas.

Promnul si tvář. Tohle fakt podělal. Být v takovém plusu a pak o všechno přijít je začátečnická chyba. Jemu by se něco takového stát nemělo. Tak proč ale –

Napřímil se. Za okýnkem jednoho z projíždějících aut uviděl známou tvář. Rychle zareagoval, zvedl ruku a řidič si ho všiml. Vzápětí zastavil vůz u chodníku a muž k němu vyrazil. Noc nekončí. Možná se díky známému za volantem do kasina vrátí pro peníze, které tam nechal.

Jo, nakonec se třeba ještě všechno obrátí k lepšímu.

3.

Úterý, poprvé v práci po nekonečně dlouhé době.

I po dvaceti letech si pamatuju první poradu, které jsem se jakožto čerstvý detektiv kriminální služby zúčastnil. Byl jsem tehdy totiž podělaný až za ušima.

Přejít z uniformy na kriminálku je jedna věc, ovšem když se k tomu člověk pořád ještě nedokáže zbavit těžkého moravského přízvuku, necítí se zrovna dvakrát komfortně. Ne že bych se nesnažil, místy jsem mluvil možná pražštěji než všichni okolo, jenže jakmile jsem se přestal hlídat, hned jsem byl zpátky v zajetých kolejích. No a taky jsem se bál toho, jak se na první poradě uvedu po profesní stránce. Co když se mě budou na něco ptát? Na věci, které bych měl vědět? Anebo co když se vytasí s nějakým rituálem? Nedej bože abych musel zpívat hymnu nebo podstoupit nějakou jinou bejkárnu…

Samozřejmě se nic z toho nekonalo. Přišoural jsem se tehdy do kanceláře ke svému novému šéfovi, uctivě pozdravil a posadil se do kouta, abych nebyl moc na očích. Ostatní příchozí mě sjeli pohledem, ale nejspíš jsem je ani moc nezajímal. Vedoucí mě krátce představil a tím to haslo, dál už se řešily jen pracovní záležitosti. Vlastně jsem si připadal, jako kdybych nastoupil někam do továrny.

Podobných porad jsem pak během let absolvoval stovky. Během nich přibyli další nováčci, zatímco stávající kolegové odcházeli na jiná místa nebo do penze. Věčný koloběh policejního života.

A teď mě čekala další první porada.

Mířil jsem chodbou ke kanceláři vedoucího a během těch sotva třiceti metrů mi hlavou proplouvala jedna vzpomínka za druhou. Kupodivu se týkaly především poslední doby, tedy nemocnice, léčebny a několika týdnů doma, kdy jsem se snažil dostat do někdejší formy. Pochopitelně jsem na tom nebyl ještě tak, abych si mohl jít zahrát s ostatními fotbálek. Ovšem uložený tuk se pomalu ztrácel, namísto něj se začaly objevovat svaly, a taky jsem se oholil, tudíž návrat k původnímu stavu byl v procesu. Dokonce jsem si doma otevřel víno, svůj oblíbený Irsai Oliver. Potud všechno probíhalo podle plánu.

Návrat za pracovní stůl byl ovšem krušnější. Samozřejmě to zabralo spoustu formalit. Zdravotní hledisko, psychický stav, jeden papír za druhým. Opruz na opruz, ale konečně jsem byl zpátky! A teď jsem tedy kráčel k otevřeným dveřím našeho šéfa, kterým zřejmě už navždy bude Robert Celda. Na našem oddělení druhý nejdéle sloužící detektiv hned po mně. Já jsem ale vždycky postrádal jeho karierní dravost, zatímco jemu se nikdy moc nechtělo honit na ulici lumpy, takže nakonec máme každý přesně takovou kancelář, jakou si zasloužíme.

Vešel jsem a uvnitř bylo skoro plno. V čele stolu Robert, ostatní seděli, kde se dalo. Celkem asi dvacet policejních jedinců, z nichž některé jsem ale viděl poprvé.

„Čau, lidi,“ houkl jsem. Všichni do jednoho na mě mávli, někteří dokonce s úsměvem a pár z nich ten úsměv i myslelo vážně. Přitom na mně ale viseli očima a čekali, jestli se při prvním rychlejším pohybu nerozpadnu. Nemohli tušit, jak na tom jsem. Nevěděli, že tuhle fázi mám už dávno za sebou.

Čekal jsem, který vtipálek se ozve jako první, a samozřejmě bych to trefil na první dobrou.

„To tady teď budeme mít chráněný dílny?“ zeptal se Dezider Gál, nejbodřejší, nejurostlejší a nejtmavší muž z přítomných. Shodou okolností jsem mířil právě k němu na sedačku, protože nikde jinde už nebylo místo.

Zastavil jsem se a koukl na Roberta.

„Já vedle cikána sedět nechci, Robe. Máma říkala, že kradou.“

„Drž hubu, Miko!“ okřikl mě šéf a očima střelil ke dveřím, jestli náhodou nešel kolem někdo cizí a neslyšel mě.

„Čau, mrzáku,“ zasmál se Deži, když jsem se vedle něj posadil. Plácl jsem ho po rameni. Jen od několika málo kolegů bych si nechal krýt záda, a on byl jedním z nich. Znali jsme se už skoro deset let, během kterých jsme toho spolu zažili dost v ulicích i v barech.

Spolu s Dežim se zasmáli ještě další dva tři lidi, a dokonce i Robert, asi aby dal najevo, že to všechno bere jako legraci.

Jako poslední dorazil na poradu Tony, už takhle časně kamsi telefonoval. Samozřejmě se snažil vmáčknout vedle mě a potřeboval pro svůj zadek trochu místa.

„Hni se, hnise,“ řekl mi a strčil do mě.

„Hnu se, hnuse,“ odvětil jsem a kousek se pošoupl.

Naším obvyklým prvorepublikovým vtípkem jako by ze mě všechno spadlo. Ta doba, kdy jsem byl pryč, najednou neexistovala. Zmizela. Žádné přerušení se nekonalo a tahle ranní porada byla prostě jen jednou z mnoha. Jak prosté, milý Watsone.

„Tak začneme,“ řekl Robert, když jsme se všichni konečně usadili. „Nejdřív připomínám zítřek, realizace Kašáka, sbírat ho budeme v šest ráno u něj doma. Vás, co na tom děláte, tady čekám v půl pátý, takže dneska můžete vypadnout o chvíli dřív. Oukej?“

Z několika úst se zvalo souhlasné zamručení a Robert pokračoval.

„Má někdo na dnešek něco urgentního?“

Jedna z několika mála přítomných žen mávla rukou. Denisa, vysportovaná pětatřicátnice s nohama věčně dobitýma z thaiboxu a několikrát přelomeným nosem, která i přesto vždycky vypadala sexy. Taky byla chytrá, vtipná a tak vůbec, takže jejím jediným minusem byl asi manžel, který ji k tomu thaiboxu přivedl a doma už mu nestačily poličky na medaile. Sečteno a podtrženo, Denisu jsme vždycky brali striktně jen jako kolegyni, což bylo nejbezpečnější.

„Jedeme s Dežim do Světlý,“ řekla. „Já za Čermákovou, on za Bihariovou. Scukli jsme to do jednoho dne, ať se tam necouráme.“

Ve Světlé nad Sázavou byla ženská věznice a Robert samozřejmě kvitoval, že namísto dvou výletů mimo Prahu proběhne jen jeden.

„Fajn,“ přikývl a rozhlédl se po ostatních. „Někdo další?“

„Já mám v jednu soud,“ ozval se mladý blonďák, kterého jsem neznal. Musel nastoupit, zatímco jsem byl na zdravotní dovolené.

„To je kvůli…?“ Robert zapátral v paměti.

„Případ ještě ze starýho místa, nic aktuálního.“

„Tak jo. Co dál?“

„Já a Tom si zaskočíme na zastupitelství vyzvednout papíry k Loňkovi,“ řekl kdosi, „a pak se po něm pojedeme podívat na pár míst.“

„Fajn. To mi připomíná…“

Zatím jsem se bavil tím, že jsem pohledem přejížděl tváře přítomných. Většinu z nich jsem samozřejmě znal a oni zase mě, přesto jako bych je teď viděl jinak. S odstupem. Ne jako kolegy, ale jako obyčejné lidi, kteří ráno přišli do kanceláří, oblékli si na sebe služební zařazení, hodnost a funkci a po práci si to všechno zase sundají a půjdou domů. Nikdy dřív jsem je takhle nevnímal. Bral jsem je jako vyšetřovatele nebo operativce, teprve někde daleko v závěsu za tím jsem registroval i zbytek jejich osobnosti. Jenže ten jako by se teď dostával do popředí.

„No jasně.“