Přeložila Jana Jašová

CONFESS

Copyright © 2015 by Colleen Hoover

All rights reserved.

Translation © Jana Jašová, 2025

Artwork created by Danny O’ Connor (aka DOC)

ISBN 978-80-249-5756-2

Přiznání, která budete číst v tomto románu, jsou skutečná, poskytli je anonymně sami čtenáři. Tuto knihu věnuji všem těm, kteří v sobě našli odvahu se s nimi svěřit.

ČÁST PRVNÍ

Prolog

Auburn

Projdu dveřmi nemocnice s vědomím, že už to bude naposledy.

Ve výtahu zmáčknu trojku a dívám se, jak se naposledy rozsvěcí.

Dveře kabinky se na třetím poschodí otevřou a já se usměju na sestru, která má službu. Vidím, jak mě její výraz naposledy polituje.

Minu sklad a kapli i kuchyňku pro zaměstnance, všechno naposledy.

Pokračuju chodbou dál, dívám se před sebe, a když zlehka zaklepu na jeho dveře, obrňuju své srdce proti tomu, až mě Adam naposledy pozve dál.

„Dále.“ V hlase má ještě pořád naději a já vůbec netuším, jak je to možné.

Leží na zádech v posteli. Když mě uvidí, vyšle ke mně konejšivý úsměv a zvedne pokrývku jako pozvání, abych si vlezla k němu. Bočnice už je spuštěná, a tak vylezu na postel, obejmu ho kolem hrudi a propletu nohy s jeho. Zabořím mu obličej do krku a čekám na jeho teplo, ale nedočkám se.

Dneska je studený.

Posune se do naší obvyklé polohy s levou rukou pode mnou a pravou hozenou přese mě, přitáhne si mě k sobě. Uvelebit se mu trvá trochu déle než jindy a já si všimnu, že se jeho dech při každém nepatrném pohybu zrychlí.

Snažím se tyhle věci nevnímat, ale je to těžké. Uvědomuju si, jak je čím dál slabší, jeho pokožka zase o něco bledší, slyším křehkost v jeho hlase. Pokaždé během svého vymezeného času s ním vidím, jak se mi víc a víc vzdaluje, a není nic, co bych s tím mohla udělat. Nikdo s tím nemůže nic dělat, jen se dívat, jak se to děje.

Víme už šest měsíců, že to takhle skončí. Samozřejmě jsme se modlili za zázrak, jenže takové zázraky se v normálním životě nedějí.

Když se Adamovy chladné rty dotknou mého čela, oči se mi zavírají. Říkám si, že nebudu brečet. Vím, že to nedokážu, ale dělám, co se dá, abych tomu zabránila.

„Je mi strašně smutno,“ zašeptá.

Tohle přiznání se vymyká z jeho obvykle pozitivního naladění, ale utěšuje mě to. Samozřejmě nechci, aby se trápil, ale potřebuju, aby byl smutný právě teď se mnou. „Mně taky.“

Moje návštěvy u něj byly v posledních týdnech plné smíchu a povídání, i když často nuceného. Nechci, aby tahle návštěva byla jiná, ale když vím, že je naše poslední, připadá mi nemožné něčemu se smát. O něčem mluvit. Chci s ním brečet a vřískat, jak je to nespravedlivé, jenže to by tuhle vzpomínku poskvrnilo.

Když lékaři v Portlandu prohlásili, že už pro něj nemůžou nic udělat, Adamovi rodiče se rozhodli ho přemístit do nemocnice v Dallasu. Ne proto, že by od ní čekali zázrak, ale protože celá jejich rodina žije v Texasu a mysleli si, že pro Adama bude lepší být blízko bratra a všech, kdo ho milují. Do Portlandu se Adam přestěhoval s rodiči jen dva měsíce předtím, než jsme spolu před rokem začali chodit.

S návratem do Texasu souhlasil jen pod podmínkou, že s ním budu moct jet i já. Byl to boj, přesvědčit moje i jeho rodiče, aby s tím souhlasili, ale Adam vynesl nejvyšší trumf: to on umírá, takže by mu měli dovolit, aby si vybral, s kým to podstoupí a co se stane, až nadejde ta chvíle.

Teď to bylo pět týdnů, co jsem přijela do Dallasu, a trpělivost i soucit našich rodičů se vyčerpaly. Já si vyslechla, že se musím okamžitě vrátit do Portlandu, jinak budou máma s tátou obvinění ze zanedbání povinné školní docházky. Nebýt toho, Adamovi rodiče by mi tu dovolili zůstat. Jenže potíže se zákonem byly teď to poslední, co moje rodina potřebovala.

Odlétám dneska a s Adamem jsme už nedokázali přijít na nic, co by mohlo naše přesvědčit, že ho nemůžu opustit. Tohle jsem Adamovi neřekla a neřeknu, ale když jsem včera večer znova škemrala do telefonu, jeho matka Lydia konečně vyjádřila svůj skutečný názor na celou zále-žitost.

„Je ti patnáct, Auburn. Myslíš si, že ho doopravdy miluješ, ale za měsíc se z toho oklepeš. My, kteří ho milujeme od jeho narození, budeme trpět jeho ztrátou, dokud sami neumřeme. S takovými lidmi teď Adam potřebuje být.“

Je zvláštní, když vám už v patnácti dojde, že jste právě vyslechli nejkrutější slova ve svém životě. Vůbec jsem nevěděla, jak jí na to mám odpovědět. Jak má patnáctiletá dívka bránit svou lásku, nad kterou ostatní mávají rukou? Čím se má hájit, když jí ostatní předhazují nezkušenost a nízký věk? A možná mají pravdu. Možná neumíme milovat tak jako dospělí, ale dokážeme přece sakra cítit. A to, co cítím teď, je prostě k nesnesení.

„Kolik ti zbývá do odletu?“ zeptá se Adam, když mi jeho prsty naposledy něžně kreslí kroužky na paži.

„Dvě hodiny. Dole na mě čekají tvoje máma a Trey. Prý spolu máme deset minut, jestli mám dorazit na letiště včas.“

„Deset minut,“ opakuje tiše. „To nestačí, abych se s tebou podělil o všechnu tu hlubokou moudrost, ke který jsem dospěl na smrtelné posteli. Potřebuju aspoň patnáct. Nebo spíš dvacet.“

Zasměju se. Je to nejspíš ten nejubožejší, nejsmutnější smích, jaký mi kdy unikl ze rtů. Oba v něm slyšíme zoufalství a Adam mě k sobě přitiskne pevněji – ale ne o moc. Ve srovnání se včerejškem mu ubylo hodně sil. Pohladí mě po hlavě a přitiskne mi rty do vlasů. „Chci ti poděkovat, Auburn,“ zašeptá. „Za spoustu věcí. Tak především za to, že jsi stejně naštvaná jako já.“

Zase se zasměju. Adam nikdy nepřestane žertovat, ani když ví, že tohle už jsou jeho poslední vtípky.

„Musíš to víc upřesnit, Adame, protože zrovna teď jsem naštvaná kvůli celý hromadě věcí.“

Uvolní sevření a snaží se ze všech sil dostat se na bok vedle mě, abychom si viděli do obličeje. Někdo by možná tvrdil, že jeho oči jsou oříškové, ale nejsou. Tvoří je vrstvy zelené a hnědé, které se dotýkají, ale nikdy úplně nesplývají. Vytvářejí tak ty nejpronikavější, nejvýraznější oči, jaké se kdy podívaly mým směrem. Oči, které na něm dřív byly tím nejzářivějším, ale teď jsou tak přemožené vědomím předčasného konce, že z nich všechna barva pomalu vyprchává.

„Mám na mysli konkrétně to, jak oba zuříme na Smrtku, že je taková nenasytná bestie. Ale asi taky mluvím o našich rodičích, kteří tohle nechápou. Kteří mi nedovolí, abych si u sebe nechal to jediné, co tady chci mít.“

Má pravdu, mám hrozný vztek na obě ty věci. Ale v posledních dnech za sebou máme dost bitev na to, aby nám došlo, že jsme prohráli a oni vyhráli. Právě teď se chci jen soustředit na něj, nechat do sebe vsakovat každý gram jeho přítomnosti, dokud ještě můžu.

„Říkals, že mi chceš poděkovat za spoustu věcí. Co jsou ty další?“

Usměje se a zvedne ruku k mé tváři. Přejede mi palcem po rtech a mám pocit, jako by se mu moje srdce vymrštilo naproti v zoufalé snaze zůstat tady, zatímco moje prázdná schránka je nucená letět zpátky do Portlandu. „Chci ti poděkovat, že jsi mi dovolila, abych byl tvůj první,“ řekne Adam. „A že tys byla moje.“

Jeho úsměv se nakrátko změní, už to není šestnáctiletý kluk na smrtelné posteli, ale hezký, energický puberťák plný života, který myslí na naše první milování.

Jeho slova, a to jak na ně sám zareagoval, ze mě vyloudí rozpačité pousmání, když si vzpomenu na tu noc. Bylo to předtím, než jsme se dozvěděli, že ho odstěhují do Texasu. Už jsme ale znali jeho prognózu a snažili se s ní vyrovnat. Pořád jsme probírali, co bychom spolu chtěli zažít, kdybychom před sebou měli vyhlídku na „navždycky“. Cestování, svatba, děti (dokonce jsme pro ně měli i jména). Všechna místa, kde bychom chtěli žít. A samozřejmě sex.

Představovali jsme si, že kdybychom měli šanci, vedli bychom úchvatný milostný život. Všichni kamarádi by nám ho záviděli. Milovali bychom se každé ráno před odchodem do práce a každý večer před spaním a někdy i mezitím.

Smáli jsme se tomu, ale brzo jsme přestali žertovat, když nám došlo, že o tenhle aspekt našeho vztahu nás zatím nikdo nepřipravil. Do toho všeho ostatního v budoucnosti jsme mluvit nemohli, ale tuhle soukromou záležitost jsme měli pod kontrolou my. Mohli jsme si ji dopřát, než nás o ni připraví smrt.

Ani jsme to spolu neprobírali. Nemuseli jsme. Sotva se na mě podíval a já viděla, jak se mu v očích zrcadlí moje vlastní úvahy, začali jsme se líbat a prostě jsme nepřestali. Líbali jsme se, zatímco jsme se svlékali, líbali jsme se, když jsme se dotýkali, líbali jsme se, když jsme brečeli. Líbali jsme se, dokud jsme neskončili, a i pak jsme se líbali dál – na oslavu, že jsme vyhráli tuhle malou bitvu proti životu a smrti a času. A pořád jsme se líbali, když mě pak Adam držel v náručí a řekl mi, že mě miluje.

Tak jako mě drží a líbá teď. Dotýká se rukou mého krku a jeho rty rozdělují ty moje. Připadá mi to jako zasmušile otevírat dopis na rozloučenou.

„Auburn,“ zašeptá do mých rtů, „tolik tě miluju.“

Cítím v našem polibku svoje slzy a zlobím se sama na sebe, že vlastní slabostí kazím naše rozloučení. Adam se odtáhne od mých úst a přitiskne čelo proti mému. Snažím se do sebe dostat víc vzduchu, než vůbec potřebuju, jenže to už se ve mně ke slovu dostane panika, zaboří se mi do duše a znesnadňuje mi přemýšlení. Smutek je jako horko, které se mi rozlévá tělem nahoru k hrudi. A čím blíž je k srdci, tím je její tlak horší.

„Řekni mi o sobě něco, co nikdo neví.“ I Adamův hlas je protkaný slzami, když se na mě zadívá. „Něco, co si můžu nechat pro sebe.“

Chce to po mně každý den, a já mu o sobě každý den říkám něco, co jsem předtím ještě nikdy nahlas nevyslovila. Zavřu oči a přemýšlím, zatímco mi Adamovy ruce přejíždějí po pokožce všude, kam dosáhne.

„Nikdy jsem nikomu neřekla, co se mi honí hlavou, než večer usnu.“

Jeho ruka se mi zastaví na rameni. „A co se ti honí hlavou?“

Otevřu oči a zadívám se do jeho. „Představuju si všechny ty lidi, u kterých bych si přála, aby umřeli místo tebe.“

Nejdřív na to nereaguje, ale pak se jeho ruka dá na mém rameni zase do pohybu, klouže po paži dolů až k prstům. Položí svou dlaň na moji. „Vsadím se, že to není moc dlouhý seznam.“

Nuceně se zasměju a zavrtím hlavou. „Vlastně je. Pořádně dlouhý. Někdy začínám jmény lidí, který osobně vůbec neznám. Občas si ta jména dokonce vymýšlím.“

Adam ví, že to nemyslím vážně, ale má radost, že to říkám. Palcem mi setře slzy z tváře. Štve mě, že nedokážu zadržet pláč ani na pitomých deset minut.

„Promiň, Adame. Vážně jsem se moc snažila nebrečet.“

Pohled mu zněžní, když mi odpoví: „Kdybys odsud dneska odešla a nebrečela, zničilo by mě to.“

Po jeho slovech se tomu přestanu bránit. Naberu si do rukou jeho tričko a vzlykám mu do hrudi, zatímco mě Adam objímá. Přes slzy se snažím poslouchat jeho srdce, chce se mi proklínat jeho tělo za to, že nedokáže pořádně zabojovat.

„Tolik tě miluju.“ Zní to udýchaně a je v tom strach. „Budu tě milovat navždycky. I když už tady nebudu.“

Při těch slovech mi slzy začnou téct ještě víc. „Taky tě budu milovat navždycky. I když už bych neměla.“

Držíme se v náručí a zažíváme smutek tak mučivý, až je těžké najít v sobě chuť dál žít. Říkám mu, že ho miluju, protože chci, aby to věděl. Říkám mu to znova a znova. Říkám to tolikrát, že jsem to za celý svůj život tolikrát nevyslovila. A on mi pokaždé odpoví stejně. Opakujeme to tak rychle, že už ani nevím, kdo komu odpovídá, ale říkáme to dál a dál, až se mé paže dotkne jeho bratr Trey a řekne mi, že je čas jít.

Pořád to říkáme, když se naposledy políbíme.

Pořád to říkáme, když se držíme v náručí.

Pořád to říkáme, když se znova naposledy políbíme.

Pořád to říkám …

KAPITOLA PRVNÍ

Auburn

Když mi sdělí svou hodinovou sazbu, poposednu si. Tohle si se svým příjmem v žádném případě nemůžu dovolit.

„Neposkytujete nízkopříjmovým klientům slevy?“

„Auburn, to, co po mně chcete, bude hodně nákladné.“

No nekecej.

Opře se o opěradlo křesla, zkříží ruce a položí si je na břicho. „Právníci jsou jako svatby. Dostanete tak kvalitní služby, jaké si zaplatíte.“

Neřeknu mu, že to je příšerná analogie. Místo toho se zadívám na jeho vizitku ve své ruce. Má skvělá doporučení a já věděla, že to bude drahé, jen jsem neměla ponětí, že až takhle drahé. Budu potřebovat druhou práci. Možná i třetí. Vlastně spíš budu muset vyloupit nějakou pitomou banku.

„A není žádná záruka, že soudce rozhodne v můj prospěch?“

„Můžu vám slíbit jedině to, že udělám všechno, co se dá, aby tak rozhodl. Podle žaloby podané v Portlandu jste v obtížné situaci. Tyhle věci chtějí čas.“

„Čas je to jediné, co mám,“ zamumlám. „Vrátím se, až dostanu první výplatu.“

Vyzve mě, abych si domluvila termín s jeho sekretářkou, a pak mě pošle pryč, zpátky do texaského horka.

Bydlím tady už celé tři týdny a zatím je to přesně podle očekávání: horko, vlhko, osamění.

Vyrostla jsem v Portlandu v Oregonu a předpokládala jsem, že tam strávím celý svůj život. Texas jsem navštívila jednou, v patnácti, a sice to nebyl příjemný výlet, ale nelituju z něj jediné vteřiny. Na rozdíl od tohohle pobytu, kdy bych dala všechno za to, být zase zpátky v Port-landu.

Nasadím si sluneční brýle a vydám se ke svému bytu. Bydlet v centru Dallasu je úplně jiné než bydlet v centru Portlandu. Tam jsem měla po ruce všechno, co město nabízelo, všude se dalo dojít pěšky. Dallas je roztažený a obrovský – a už jsem se zmínila o tom horku? Je rozpálený. A já musela prodat auto, abych si mohla dovolit zaplatit za stěhování, takže tady mám na vybranou mezi městskou hromadnou dopravou a vlastníma nohama. Taxíky jsou vyloučené, když musím šetřit každý cent, abych si mohla dovolit toho právníka, od kterého zrovna jdu.

Nemůžu uvěřit, že jsem na tom takhle. V salonu, kde pracuju, jsem si ještě nestačila sehnat vlastní klienty, takže si rozhodně budu muset najít druhou práci. Jen nevím, kde na ni vezmu čas, vzhledem k Lydiinu chaotickému plánování.

A když už jsem u Lydie …

Najdu její číslo, stisknu ikonku volání a čekám, až to zvedne. Když hovor skočí do hlasové schránky, uvažuju, jestli jí mám nechat vzkaz, nebo zkusit zavolat večer znova. Myslím ale, že si vzkazy jen maže, a tak ukončím hovor a strčím si telefon do kabelky. Cítím, jak se mi po krku a tvářích rozlévá horko, oči mě povědomě štípají. Tohle je po třinácté, co se vracím domů v novém státě a ve městě plném cizinců, ale jsem odhodlaná zvládnout to poprvé tak, abych ke dveřím nedorazila ubrečená. Mí sousedé si určitě myslí, že mám o kolečko víc.

Z práce domů je to dlouhá cesta, a dlouhé cesty ve mně vždycky probouzejí úvahy o vlastním životě, a vlastní život mě vždycky rozpláče.

Zastavím se a zadívám se do okna jedné z budov, abych si zkontrolovala řasenku. Prohlížím si svůj odraz a nelíbí se mi, co vidím.

Dívku, která nenávidí svoje životní rozhodnutí.

Dívku, která nenávidí svou profesi.

Dívku, které se stýská po Portlandu.

Dívku, která zoufale potřebuje druhou práci a která si právě všimla nápisu HLEDÁ SE VÝPOMOC. Vidí ho trochu rozmazaně.

Hledá se výpomoc.

V případě zájmu zaklepejte.

O krok couvnu a prohlížím si budovu, před kterou stojím. Míjím ji každý den při cestách do práce i z ní, ale nikdy jsem si jí nevšimla. Asi proto, že rána trávím na telefonu a odpoledne mám v očích tolik slz, že nevnímám svoje okolí.

ZPOVĚĎ

Víc na ceduli není. Při přečtení toho názvu mě napadne, že to bude nějaká církev, ale když se podívám líp přes velká okna v průčelí budovy, rychle ten nápad zavrhnu. Všechna jsou zakrytá různě velkými papíry, které brání v pohledu dovnitř, takže nemám naději, že bych tam mohla nakouknout. Na papírech jsou různými rukopisy napsaná slova a věty. Popojdu blíž a pár z nich si přečtu.

Každý den jsem vděčná za to, že jsou si můj manžel a jeho bratr tak podobní. Díky tomu není moc pravděpodobné, aby manžel zjistil, že náš syn není jeho.

Přitisknu si ruku na srdce. Co to má sakra znamenat? Přečtu si další.

Se svými dětmi jsem nemluvil už čtyři měsíce. Volají mi o Vánocích a když mám narozeniny, ale jinak nikdy. Nemám jim to za zlé. Byl jsem příšerný otec.

A další.

V životopise jsem lhala. Nemám vysokou. Ale za pět let, kdy pracuju pro svého zaměstnavatele, po mně nikdy nikdo nechtěl vidět diplom.

Otevřu pusu a vykulím oči, když stojím a čtu si všechna ta doznání, kam až oko dohlédne. Pořád nemám ponětí, co je to za budovu nebo co si vůbec myslím o těch psaných přiznáních, která jsou tu tak vystavená světu. Ale jako by mi jejich čtení vrátilo dojem normality. Jestli je to všechno pravda, pak můj život není zase tak hrozný, jak jsem si myslela.

Asi až po patnácti minutách se vydám k druhému oknu, abych si přečetla přiznání napravo ode dveří, když se začnou otevírat ven. Ucouvnu, aby mě nepraštily, a zároveň bojuju s nutkáním projít dovnitř a nakouknout tam.

Něčí ruka strhne ceduli HLEDÁ SE VÝPOMOC, a zatímco stojím za dveřmi, slyším vrzání fixky po vinylu. Tolik chci zjistit, kdo je za nimi a co je to za místo, že do nich vykročím právě ve chvíli, kdy ruka vrátí opravenou ceduli za sklo.

Hledá se výpomoc.

V případě zájmu zaklepejte.

ZOUFALE NĚKOHO POTŘEBUJU!

ZAKLEPEJTE NA TY PITOMÝ DVEŘE!

Když si přečtu všechny ty opravy, rozesměju se. Třeba je to osud. Já zoufale potřebuju druhou práci a tady někdo zoufale potřebuje pomoc.

Dveře se otevřou víc a já se náhle ocitnu v zorném poli zkoumavých očí, které mají rozhodně víc vrstev zeleně, než se jich dá najít na barvami pocákaném tričku jejich majitele. Vlasy má černé a husté a oběma rukama si je odhrne z čela, takže ze svého obličeje odhalí ještě víc. Jeho pohled je nejdřív plný znepokojení, ale když si mě prohlédne, vydechne si. Jako by tím dával najevo, že jsem přesně tam, kde mám být, a jako by se mu ulevilo, že jsem konečně dorazila.

Pár vteřin mě soustředěně pozoruje. Přešlápnu z nohy na nohu a odvrátím se. Ne protože je mi to nepříjemné, ale protože mě ten jeho pohled podivně uklidňuje. Tohle je nejspíš poprvé od mého příjezdu do Texasu, co se někde cítím vítaná.

„Přišlas mě zachránit?“ zeptá se a upoutá mou pozornost zase k jeho očím. Usmívá se a drží dveře otevřené loktem. Přejede mě pohledem od hlavy k patě a já se neubráním myšlence, co mu asi letí hlavou.

Podívám se na ceduli s inzerátem a v duchu projdu milion scénářů, co by se mohlo stát, jestli na jeho otázku odpovím kladně a vejdu za ním dovnitř.

Nejhorší scénář je ten, který končí mou vraždou. Což vzhledem k měsíci, který mám za sebou, bohužel není vyhlídka, která by mě odradila.

„Ty jsi ten, co hledá výpomoc?“ zeptám se ho.

„Jestli jsi ta, co ji nabízí.“

Jeho hlas je až přehnaně přátelský. Na to nejsem zvyklá a nevím si s tím rady.

„Než ji opravdu nabídnu, mám pár otázek,“ řeknu a jsem na sebe hrdá, že se nedám zabít jako ovce.

Mladík popadne ceduli HLEDÁ SE VÝPOMOC a sundá ji ze skleněné výplně. Pak ji zahodí dovnitř, přitiskne se zády na dveře a otevře je co nejvíc. Ukáže mi, ať jdu dál. „Na otázky vážně není čas, ale jestli to pomůže, slibuju, že tě nechci mučit, znásilnit ani zabít.“

Navzdory těm výrazům to zní pořád příjemně. Stejně jako je příjemný jeho úsměv, který odhaluje dvě řady téměř dokonalých zubů, až na trochu křivý levý řezák. Ale tahle drobná vada na kráse se mi na něm vlastně líbí nejvíc. Tohle a jeho ignorance mých případných otázek. Otázky nenávidím. Třeba by to tady nemuselo být tak špatné.

Povzdychnu si a proklouznu kolem něj do nitra budovy. „Do čeho jsem se to namočila?“ zamumlám přitom.

„Do něčeho, z čeho nebudeš chtít uschnout,“ ujistí mě. Dveře se za námi zavřou a zablokují přirozené denní světlo. Což by nebylo tak špatné, kdyby se uvnitř svítilo, ale to ne. Jediná slabá záře vychází z místa, které vypadá jako chodba na druhém konci místnosti.

Sotva mě tlukot vlastního srdce informuje o tom, jaká pitomost je vejít do budovy s naprosto cizím člověkem, světlo zabzučí a probere se k životu.

„Pardon.“ Jeho hlas ozve tak zblízka, že se hned otočím a vidím, jak první zářivky sílí až do svého maxima. „V týhle části ateliéru obvykle nepracuju, takže tady nechávám zhasnuto, abych šetřil energii.“

Když je teď celý prostor osvětlený, pomalu se rozhlédnu. Stěny jsou zářivě bílé, ozdobené různými obrazy. Nevidím je moc dobře, protože jsou všechny velké a já stojím moc blízko. „To je výtvarná galerie?“

Zasměje se tak, že mi to zní nezvykle, a já se k němu otočím, abych na něj dobře viděla.

Sleduje mě přimhouřenýma, zvědavýma očima. „Tak bych se tomu asi neodvážil říkat.“ Otočí se, zamkne dveře a projde kolem mě. „Jakou máš velikost?“

Vykročí přes rozlehlý prostor k chodbě. Pořád nevím, proč jsme tady, ale ta otázka na velikost mě znepokojí o něco víc, než jsem byla ještě před dvěma minutami. Co chce vědět – velikost rakve, do které se vejdu? Velikost pout?

Tak jo – jsem pořádně znepokojená.

„Jak to myslíš? Jakou mám velikost oblečení?“

Otočí se ke mně a jde pozadu, pořád směrem k hale. „Jo, oblečení. Tohle dneska večer mít nemůžeš.“ Ukáže na moje tričko a džíny. Mávne na mě, abych šla za ním, a začne stoupat do schodů. Vedou do místnosti nad tou, v níž jsme už byli. Mám sice slabost pro křivé řezáky, ale následovat cizí muže na neznámé místo už je trochu moc i na mě. Tady bych asi měla stanovit hranici.

„Počkej.“ Zastavím se pod schody. Kluk se zastaví taky a otočí se ke mně. „Můžeš mi aspoň stručně vysvětlit, co budeme dělat? Protože už začínám zpochybňovat svoje idiotský rozhodnutí důvěřovat někomu úplně cizímu.“

Otočí se přes rameno tam, kam vedou schody, a pak zase na mě. Podrážděně si vzdychne, než zase o pár kroků sestoupí. Posadí se na schod tak, aby byly naše oči v jedné rovině. Opře se lokty o kolena, předkloní se a konejšivě se usměje. „Jmenuju se Owen Gentry. Jsem malíř a tohle je můj ateliér. Ani ne za hodinu zahajuju prodejní výstavu, nutně potřebuju někoho, kdo obstará všechny transakce, a moje přítelkyně se se mnou minulý týden rozešla.“

Malíř.

Výstava.

Ani ne za hodinu?

A přítelkyně? K tomu se radši vyjadřovat nebudu.

Přešlápnu z nohy na nohu, otočím se za sebe do ateliéru a pak zase k němu. „Zaškolíš mě nějak?“

„Umíš používat kalkulačku?“

Protočím panenky. „Jo.“

„Tak jsi zaškolená. Potřebuju tě jen na dvě hodiny. Dám ti za to dvě stě dolarů a můžeš si zase jít po svým.“

Dvě hodiny.

Dvě stě dolarů.

Tady něco nehraje.

„V čem je háček?“

„V ničem.“

„Proč tak zoufale hledáš výpomoc, když můžeš platit stovku za hodinu? Zájemci by si tady měli podávat dveře.“

Owen si přejede dlaní přes strniště na bradě. Pohne s ní sem a tam, jako by se snažil zbavit napětí. „Moje přítelkyně se ten den, kdy mě opustila, zapomněla zmínit, že to znamená taky výpověď z práce. Což jsem zjistil až teď, když jsem jí volal, protože se přede dvěma hodinami neukázala. Takže je to zaměstnanecká příležitost last minute. Asi jsi prostě byla ve správnou chvíli na správným místě.“ Postaví se a zase se otočí. Já zůstanu stát pod schody.

„Udělals ze svý přítelkyně svou zaměstnankyni? To nikdy není dobrý nápad.“

„Udělal jsem si přítelkyni ze zaměstnankyně. Ještě horší nápad.“ Na vrcholku schodů se zastaví, otočí se a shlédne ke mně. „Jak se jmenuješ?“

„Auburn.“

Pohled mu sklouzne na moje vlasy, což je pochopitelné, protože moje jméno znamená kaštanovou barvu. Jenže moje vlasy jsou nazrzle blond. Ne úplně zrzavé.

„A celý jméno?“

„Auburn Mason Reedová.“

Owen zvolna zakloní hlavu ke stropu a vydechne. Sle-duju jeho pohled, ale nevidím nic než bílé stropní ob-klady. Owen se pravou rukou dotkne čela, pak hrudi, pokračuje od ramene k rameni, dokud nedokončí pokři-žování.

Co to sakra dělá? Modlí se?

Pak se na mě podívá a usměje se. „Vážně je Mason tvoje prostřední jméno?“

Přikývnu. Pokud vím, zase tak nezvyklé jméno to není, takže nechápu, proč má kvůli němu Owen potřebu provádět nějaké náboženské rituály.

„Tak to máme prostřední jméno stejný.“

Tiše si ho prohlížím a uvažuju nad pravděpodobností jeho odpovědi. „To jako vážně?“

Nenuceně přikývne, sáhne do zadní kapsy a vyloví peněženku. Sestoupí znova po schodech ke mně a podá mi svůj řidičák. Podívám se na něj a opravdu – jeho prostřední jméno je Mason.

Stisknu rty, abych se nerozesmála, když mu průkaz vracím. To znamená, že jeho iniciály jsou …

OMG.

Snažím se ovládnout, ale jde to těžko, a tak si jen zakryju pusu a doufám, že se směju nenápadně.

Owen strčí řidičák zase do kapsy. Povytáhne obočí, když po mně střelí podezíravým pohledem. „To ti to došlo tak rychle?“

Ramena se mi třesou potlačovaným smíchem. Je mi to líto. Je mi ho tak, tak líto.

Owen zvedne oči ke stropu a trochu rozpačitě se pokusí zamaskovat vlastní úsměv. Zase zamíří do schodů, ale už zdaleka ne tak sebevědomě. „Tak kvůli tomu svoje prostřední jméno lidem nikdy neříkám,“ zamumlá.

Cítím se provinile, že jsem se mu tak posmívala, ale jeho pokoření mi konečně dodá odvahu vystoupat po schodech za ním. „Takže tvý iniciály jsou vážně OMG?“ Kousnu se zespodu do tváře, protože nechci, aby viděl můj úsměv.

Dojdeme až na vrcholek schodiště. Owen mě nevnímá, míří k prádelníku. Vytáhne z něj zásuvku a přehrabuje se v ní, takže mám čas se rozhlédnout po obří místnosti. Ve vzdáleném rohu je velká postel. V opačném rohu plně vybavená kuchyňka obklopená dvěma dveřmi, které vedou do dalších místností.

Jsem v jeho bytě.

Owen se ke mně otočí a hodí mi něco černého. Chytím to a rozbalím. Je to sukně. „Tohle ti bude. Řekl bych, že se zrádkyní máte stejnou velikost.“ Přejde ke skříni a vytáhne ramínko s bílou košilí. „Zkus si to. Ty boty, co máš, jsou v pohodě.“

Vezmu si od něj ramínko a podívám se na dvoje dveře za kuchyňským koutem. „Koupelna?“

Ukáže na ty nalevo.

„Co když mi to nebude?“ Najednou mám strach, že pokud se nedokážu profesionálně obléknout, nebude o mou pomoc stát. Dvě stovky dolarů člověk jen tak na ulici nenajde.

„Když to nebude sedět, spálíme to se vším ostatním, co tady nechala.“

Zasměju se a vydám se do koupelny. Uvnitř se moc nerozhlížím a soustředím se na převlékání do šatů, které mi dal. Naštěstí sedí dokonale. Zadívám se na sebe do zrcadla v životní velikosti a trhnu sebou nad tím, jak příšerně vypadají moje vlasy. Měla bych se stydět, že si říkám kadeřnice. Co jsem ráno opustila byt, ani jsem se jich nedotkla, takže teď je dám rychle do pořádku a za pomoci jednoho z Owenových hřebenů si udělám uzel. Složím si oblečení, které jsem si svlékla, a položím ho na pult.

Když vyjdu z koupelny, Owen je v kuchyni. Nalévá víno do dvou sklenic. Nevím, jestli mu mám přiznat, že mi ještě chybí pár týdnů k tomu, abych mohla legálně pít víno, ale moje nervy vřískají, abych si ho dala, hned teď.

„Je mi to,“ hlásím, když mířím k němu.

Zvedne oči a zírá na košili na mně mnohem déle, než je potřeba, aby člověk zjistil, jestli někomu sedí oblečení. Odkašle si a pak se zase soustředí na nalévání vína. „Na tobě to vypadá líp,“ prohlásí.

Vklouznu na stoličku a snažím se skrýt svůj úsměv. Už jsem skoro zapomněla, jak chutnají poklony. „Děkuju, i když to nemyslíš vážně. Jsi jen zahořklý kvůli rozchodu.“

Přistrčí mi skleničku vína po baru. „Nejsem zahořklý, ulevilo se mi. A rozhodně to myslím vážně.“ Zvedne sklenku a já zvednu tu svou. „Na bývalé přítelkyně a nové zaměstnankyně.“

Zasměju se a ťukneme si. „Lepší než bývalé zaměstnankyně a nové přítelkyně.“

Zarazí se s vínem u rtů a sleduje, jak piju to svoje. Když skončím, konečně si dá taky.

Sotva odložím skleničku na pult, o nohy se mi otře něco měkkého. Moje prvotní reakce je zavřísknout, a to taky udělám. Nebo možná spíš vyjeknu. Každopádně vytáhnu nohy vzhůru a podívám se na podlahu. O moji stoličku se otírá dlouhosrstá černá kočka. Okamžitě spustím nohy zase na zem a zvednu si ji do klína, abych ji pohladila. Nevím proč, ale po zjištění, že ten malíř má kočku, se mi uleví ještě víc. Jako by někdo, kdo chová domácí zvířata, nemohl být nebezpečný. Vím, že to není nejlepší ospravedlnění, proč být sama s cizím mužem v jeho bytě, ale já se hned cítím líp.

„Jak se tvoje kočka jmenuje?“

Owen se nakloní a prohrábne prsty kočičí srst. „Owen.“

Okamžitě se zasměju jeho vtipu, ale on se tváří vážně. Na pár vteřin se odmlčím a čekám, až se zasměje, ale neudělá to.

„Pojmenovals kocoura po sobě? Proč?“

Podívá se na mě a já vidím, jak mu v koutku rtů pohrává nepatrný úsměv. Téměř stydlivě pokrčí rameny. „Kočku. Připomíná mi mě.“

Znova se zasměju. „Takže kočka jménem Owen?“

Podívá se na číču a dál ji hladí, zatímco já na ní držím ruku. „Pššt,“ napomene mě tiše. „Ona ti rozumí. Ať kvůli tobě nezačne mít komplexy.“

Jako by měl pravdu a kočka vážně rozuměla tomu, že se posmívám jejímu jménu – vytrhne se mi a seskočí na podlahu. Zmizí za barem a já si musím násilím setřít úsměv z obličeje. Líbí se, že ten kluk po sobě pojmenoval kočku. Kdo tohle udělá?

Položím předloktí na pult a podepřu si bradu dlaní. „Takže co ode mě dneska večer potřebuješ, OMG?“

Owen zavrtí hlavou, zvedne lahev vína a uklidí ji do lednice. „Začneme slibem, že už mi nikdy nebudeš říkat iniciálami. Jestli souhlasíš, stručně ti vyložím, co se bude dít.“

Asi bych se měla zastydět, ale on se tváří pobaveně. „Domluveno.“

„Zaprvé,“ nakloní se přes bar, „kolik ti je?“

„Ne dost, abych mohla pít víno.“ Dám si další doušek.

„Jejda,“ řekne suše. „Co děláš? Studuješ?“ Taky si podepře bradu a čeká na mou odpověď.

„Jak mě tyhle otázky připraví na moje dnešní povinnosti?“

Usměje se. Jeho úsměv je v doprovodu trochy vína výjimečně milý. Jednou pokývne a vstane. Vezme mi skleničku z ruky a postaví ji na pult. „Pojď za mnou, Auburn Mason Reedová.“

Poslechnu ho, protože za sto dolarů na hodinu udělám skoro cokoli.

Skoro.

Když se zase vrátíme do přízemí, Owen se postaví do středu místnosti, zvedne paže a zatočí se kolem osy. Sleduju jeho pohyby a vstřebávám tu rozlehlost. Můj pohled nejdřív upoutají reflektory. Světlo každého z nich míří na jeden obraz na sněhobílých stěnách ateliéru, přitahují pozornost jen a pouze k umění. Protože nic jiného tu taky není. Jen ostře bílé stěny, nalakovaná betonovaná podlaha a obrazy. Je to zároveň prosté i ohromující.

„Tohle je můj ateliér.“ Zarazí se a ukáže na obraz. „Moje dílo.“ Pak ukáže na pult na druhé straně místnosti. „Většinu času budeš tam. Já se budu starat o obrazy, ty budeš markovat prodeje. To je všechno.“ Vysvětluje to tak nenuceně, jako by byla hračka vytvořit něco tak velkolepého. Založí si ruce v bok a čeká na mě, až to všechno vstřebám.

„Kolik ti je?“ zeptám se ho.

Přimhouří oči a nepatrně sklopí hlavu, než se odvrátí. „Jednadvacet.“ Vysloví to, jako by se za svůj věk styděl. Jako by se mu nelíbilo, že je tak mladý a už v tomhle věku tak úspěšný.

Hádala bych mu mnohem víc. Nemá oči jednadvacetiletého kluka. Jsou temné a hluboké, a najednou se toužím do té jejich hloubky ponořit, abych viděla všechno to, co on.

Odvrátím se a soustředím se na obrazy. Jdu k tomu nejblíž ke mně, a s každým dalším krokem si víc a víc uvědomuju talent skrytý za štětcem. Když ho mám celý před sebou, zatajím dech.

Je to zároveň smutné a úchvatné a nádherné. Obraz ženy, který vyjadřuje lásku a hanbu a každičkou další emoci mezi tím.

„Co kromě akrylu používáš?“ zeptám se a popojdu o krok blíž. Přejedu prsty po plátně a slyším jeho kroky, jak ke mně přistupuje. Zastaví se vedle, ale já nedokážu odtrhnout oči od obrazu na tak dlouho, abych se mohla podívat na něj.

„Používám různý techniky, od akrylu až po barevný spreje. Je to obraz od obrazu.“

Pohled mi sklouzne k papírovému proužku, který je upevněný vedle obrazu na zdi. Přečtu si nápis na něm.

Někdy si říkám, jestli by být mrtvá nebylo snazší než být jeho matka.

Dotknu se papíru a podívám se zase na obraz. „Zpověď?“ pronesu tázavě. Když se obrátím k Owenovi, jeho hravý úsměv je ten tam. Paže má založené na prsou a opírá si o ně bradu. Vypadá, jako by ho moje reakce zner-vózňovala.

„Jo,“ odpoví prostě.

Zadívám se k oknu – na všechny ty lístečky nalepené na něm. Pak přejedu očima po všech těch obrazech a všimnu si, že proužek papíru je upevněný vedle každého z nich.

„To všechno jsou zpovědi,“ pronesu ohromeně. „Jsou opravdový? Od lidí, co znáš?“

Zavrtí hlavou a ukáže na dveře. „Všechny jsou anonymní. Lidi mi je hází dovnitř tím otvorem ve dveřích a já některý použiju jako inspiraci pro svoje obrazy.“

Přejdu k dalšímu výjevu. Nejdřív si přečtu přiznání na stěně, než se podívám na jeho uměleckou interpretaci.

Nikdy nedovolím, aby mě někdo viděl nenalíčenou. Největší strach mám z toho, jak budu vypadat na svém pohřbu. Vím skoro jistě, že se nechám zpopelnit, protože moje nejistota je tak hluboká, že by mě určitě provázela i do posmrtného života. Vážně díky, mami.

Hned potom se soustředím na obraz.

„To je úžasný,“ zašeptám a otočím se, abych viděla víc z toho, co Owen namaloval. Pak přejdu k oknu s doznáními a přečtu si jedno napsané červeným inkoustem a podtržené.

Bojím se, že nikdy nepřestanu srovnávat svůj život bez něj s tím, jaký byl můj život s ním.

Nevím, jestli mě víc fascinují ta přiznání, obrazy nebo skutečnost, že si připadám, jako bych s tím vším tady byla nějak propojená. Jsem hodně uzavřený člověk. Málokdy říkám jiným lidem, co si doopravdy myslím, bez ohle-du na to, jak moc by nám to mohlo pomoct. Vidět všechna ta tajemství a vědět, že všichni ti lidé se s nimi nejspíš nikdy nikomu nesvěřili, a nesvěří, ve mně probouzí pocit, že s nimi mám něco společného. Pocit, že někam patřím.

Svým způsobem mi tenhle ateliér a ta doznání připomínají Adama.

Řekni mi o sobě něco, co nikdo neví. Něco, co si můžu nechat pro sebe.

Nesnáším, jak pořád vtahuju Adama do všeho, co vidím a dělám, a netuším, kdy a jestli vůbec někdy s tím přestanu. Je to už pět let, co jsem ho viděla naposledy. Pět let, co zemřel. Pět let, a já si říkám totéž, co stojí v tom doznání: Co když budu navždycky srovnávat svůj život s ním se svým životem bez něj?

A napadne mě, jestli z toho ten současný život vůbec někdy vyjde vítězně.

KAPITOLA DRUHÁ

Owen

Je tady. Přímo tady, v mém ateliéru, a dívá se na moje obrazy. Nikdy by mě nenapadlo, že ji ještě někdy uvidím. Pravděpodobnost toho, že se naše cesty ještě někdy protnou, mi připadala minimální, takže už jsem si ani nevzpomínal, kdy jsem na ni myslel naposledy.

Ale teď je tady a stojí přímo přede mnou. Chci se jí zeptat, jestli si mě pamatuje, ale vím, že ne. Jak by mohla, když jsme spolu nikdy nepromluvili?

Já si ji ale pamatuju. Pamatuju si zvuk jejího smíchu, její hlas, její vlasy, i když tehdy je měla o hodně kratší. I když jsem měl tehdy pocit, že ji znám, nikdy jsem se jí pořádně nepodíval do obličeje. Když ji teď vidím takhle zblízka, musím se hlídat, abych na ni nezíral moc upřeně. Ne kvůli její neokázalé kráse, ale protože vypadá přesně tak, jak jsem si představoval, že bude zblízka vypadat. Jednou jsem se ji pokusil namalovat, ale nepamatoval jsem si toho dost, abych ten obraz dokázal dokončit. Mám pocit, že po dnešku bych se o to mohl pokusit znova. Už vím, že ten obraz nazvu Víc než jedna.

Přesune pozornost k dalšímu obrazu a já se odvrátím dřív, než mě přistihne, jak na ni zírám. Nechci, aby bylo tak zřejmé, že se snažím zjistit, jaké barvy splývají dohromady, aby vytvořily jedinečný odstín její kůže, nebo jestli bych ji chtěl malovat s rozpuštěnými, nebo s vyčesanými vlasy.

Měl bych teď dělat tolik jiných věcí než na ni zírat. Co bych měl dělat? Osprchovat se. Převléknout se. Připravovat se na všechny ty lidi, co se tady v příštích hodinách objeví.

„Potřebuju si skočit do sprchy,“ prohlásím.

Obrátí se tak rychle, jako bych ji polekal.

„Klidně si to tady prohlídni. Všechno ostatní ti ukážu, až budu hotový. Hodím sebou.“

Přikývne, usměje se a já si poprvé pomyslím, kdože to vlastně byla Hannah?

Doufám, že Auburn není jako Hannah.