ZLOČIN NA CAPRI

ANDERS & ANETTE DE LA MOTTE

ZLOČIN NA CAPRI

KALIBR

Přeložila Helena Matocha

ETT FALL PÅ CAPRI

Copyright © Anders de la Motte & Anette de la Motte 2024

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Helena Matocha, 2025

ISBN 978-80-284-0906-7

SEZNAM OSOB

Účastníci zájezdu

Lara Belmonteová, 46 let

Delegátka a průvodkyně. Provozuje rodinný podnik Belmonte Travels.

Hugo Lind, 50 let

Učitel dějepisu.

Ghita Mikkelsen-Friisová, 72 let

Bývalá místopředsedkyně dánské Královské myslivecké společnosti.

Louie
Mikkelsen-Friis, 71 let

Námořní kapitán ve výslužbě.

Åse Anderbornová, 33 let

Personalistka a amatérská malířka.

Hannes Anderborn, 35 let

Obchodní manažer a sportovec.

Katrin Wendelová, 43 let

Novinářka na volné noze.

Ellen Wendelová, 20 let

Studentka Univerzity umění, řemesla a designu.

Evert Erlander, 65 let

Podnikatel a realitní magnát.

Pilar Erlanderová, 45 let

Bytová architektka a designérka.

Obyvatelé Villy San Michele

Rebecca Gillová, 38 let

Spisovatelka a ghostwriterka.

Tore Mollberg, 64 let

Správce vily San Michele.

Irmelin Skoglundová, 61 let

Hospodyně Villy San Michele.

Trond Moen, 24 let

Hudebník z povolání. Stipendista ve Ville San Michele.

Rafael Stjerne, 49 let

Herec a malíř.

Četníci – carabinieri

Antonio Di Mare, 23 let

Konstábl.

Baldassare Russo, 55 let

Komisař.

Den
po letním slunovratu

Vypravuje se, že anděl Lucifer kdysi ukradl kousek ráje. Drzý zloděj byl však přistižen, při útěku upustil ukradený kousek přímo do Neapolského zálivu a zrodil se rajský ostrov Capri. Blyštivý smaragd uprostřed azurových vod.

Za trest byl Lucifer se svými přívrženci nelítostně svržen z nebe a v místě, kde padlí andělé narazili do země, vznikla sopka Vesuv. Výhružná mlčenlivá silueta na dohled od Capri, připomínající, že z ráje do pekla není nikdy příliš daleko.

Četnický konstábl Antonio Di Mare slyšel tuto báji už mockrát. Vyprávěli mu ji prarodiče, tak jako mnoho dalších fantastických pohádek o tom, jak vlastně Capri vzniklo. Historie ostrova byla plná mýtů o Sirénách, starověkých bozích, mořských příšerách a světcích, možná proto, že na vysvětlení jeho původu nestačila věda či vrtochy geologie, takovou krásu mohl stvořit jen nějaký božský zásah.

Toho odpoledne měl však Di Mare jiné starosti než pověsti a legendy. Ačkoli jeho jméno doslova znamenalo „z moře“ a jeho rodina obývala ostrov už po generace, měl sklony k mořské nemoci, trapné slabosti,  kterou se mu před kolegy četníky zatím dařilo skrývat.

Věděl, že starší kolegové si ze zelenáčů nemilosrdně utahují, a za žádnou cenu jim nechtěl dát příležitost vymyslet mu nějakou pitomou přezdívku, jež by se s ním táhla celou kariéru. Proto Di Mare neustále nosil v kapse uniformy pár žvýkaček proti nevolnosti a pokud možno se vyhýbal hlídkovému člunu, který měla jeho stanice k dispozici.

Dnes však bohužel neměl na vybranou. Kapitán výletní lodi ohlásil, že jeden z cestujících viděl někoho spadnout z útesů na východní straně ostrova. Nejspíš se jednalo jen o kus oděvu, který nějaký návštěvník zapomněl ve zříceninách Villy Jovis, a bouřka, jež se právě přehnala přes Monte Tiberio, ho sfoukla ze strmé skalní stěny.

Obvykle kvůli takové maličkosti nevyjížděli. Jenže kapitán působil rozrušeně a navíc byl švagrem velitele stanice, a tak Di Mare a jeho seržant museli nasednout do hlídkového člunu.

Byla druhá polovina června, turistická sezóna zuřila naplno a v Marině Grande, přístavu poměrně malém navzdory velkolepému jménu, to kypělo životem. Trajekty z Neapole, Amalfi, Ischie a Sorrenta se tu mačkaly s menšími výletními a rybářskými loďmi a na nábřežích se houfovaly hordy návštěvníků se slamáky a plážovými taškami.

Až na krátkou bouřku, která před chvílí skončila, panoval krásný den. Záře podvečerního slunce propůjčovala Neapolskému zálivu téměř stejný tmavomodrý odstín jako vysokému nebi, jejž jen tu a tam narušovaly bílé čáry za záděmi lodí.

Seržant, zavalitý muž s úctyhodným knírem, dvakrát starší než Di Mare, si spokojeně pobrukoval. Jakmile vyplul s člunem z maríny, přidal plyn.

Di Mare přežvykoval žvýkačku a upřeně hleděl na pevninu, tento trik se naučil už jako malý. Našel mys Punta Campanella na samém konci Sorrentského poloostrova. Za ním, blíž k Neapoli, se tyčila silueta Vesuvu s vpadlým kráterem na vrcholu, odkud stoupal k nebi řídký obláček kouře.

Trik zabíral, aspoň zpočátku. Ale jakmile se otočili k pevnině zády, obkroužili Lo Capo a vyjeli z Neapolského zálivu, začalo jít do tuhého.

„Ciao, Gennarino!“ zvolal seržant vesele a natáhl ruku k bronzové soše mávajícího chlapce, posazené na nejzazším výběžku útesu.

Di Mare také zvedl ruku a přinutil se k úsměvu. Mávat malému Gennarinovi patřilo k tradici, každý na Capri věděl, že to přináší štěstí. A Di Mare štěstí potřeboval, aby zamaskoval, jak jeho vestibulární aparát protestuje proti čím dál prudším pohybům člunu.

Seržant se na něj podezíravě zamračil, a tak Di Mare narovnal záda, nastavil tvář slunci a větru a snažil se předstírat, že si užívá plavbu jako pravý ostrovan. Ve skutečnosti upíral zrak na čím dál strmější skalní stěnu Monte Tiberio, jež se táhla pár set metrů napravo od nich, a přitom usilovně žvýkal žvýkačku proti nevolnosti a přesvědčoval své citlivé vnitřní ucho, že se nemá čeho bát.

Di Mare si připomněl, že z Villy Jovis tam nahoře na skále vládl císař Tiberius deset let celé Římské říši a že jeho mořská nemoc je proti tomu nicotná výzva.

K jeho úlevě seržant ubral plyn a nasměroval loď blíž k břehu.

Připluli k místu zvanému Salto di Tiberio, nejvyšší a nejstrmější skále, odkud podle pověstí císař nechával shazovat své nepřátele vstříc strašlivé smrti. Útes měřil téměř tři sta metrů a padal svisle přímo do zátoky, kde jen pár ostrých skalisek odolávalo vlnám. Jeho výška stačila na to, aby oběť stihla pochopit, co se děje, a její srdce sevřel smrtelný děs, než se nad ní zavřelo moře.

„Támhle,“ zamručel seržant a namířil silný ukazovák na barevný flek v příboji, přímo na pomezí vody a země.

„Já musím řídit, ať člun nenajede do útesů. Běž na příď, Antò, a koukni se na to. Vezmi si hák.“

Di Mare učinil, jak mu seržant nařídil. Chodil rozkročený, jak to znal od zkušených námořníků, a oči měl přilepené ke skalní stěně. Cestou vyndal lodní hák z úchytu a opíral se o něj jako o berli.

Jak se blížili k útesům, vlny sílily tak, že se paluba hlídkového člunu houpala čím dál víc. Vypadaly téměř jako živá bytost, kroutící a svíjející se mořská nestvůra, jež každou chvíli stáhne neopatrné mořeplavce do hlubin.

Di Mare polykal sliny, seč mu síly stačily. Jeho vnitřní ucho navzdory žvýkačce navázalo přímý kontakt s žaludkem a věděl, že tuhle plavbu ustojí už jenom pár minut.

„Máš to?“ zavolal seržant z kokpitu.

Di Mare se přinutil pohlédnout do vody. Opravdu tam ležel předmět, jen pár metrů od přídě. Velký kus oděvu vklíněný mezi skály asi půl metru pod hladinou. Košile, nebo možná bunda?

Di Mare natáhl hák a pokusil se látku vylovit. Avšak právě když se hák zachytil, člun se pořádně zhoupl.

Žaludek mu udělal salto, musel se znovu zadívat na skalní stěnu. Kolem vrcholu útesu kroužili racci a zdálo se mu, že ho pozorují, jako by je zajímalo, co tam provádí.

S vypětím sil pohlédl znovu na hák. K jeho špici se přilepil křiklavě barevný papír. Nejspíš byl zamotaný v látce, možná zastrčený do nějaké kapsy.

Di Mare natáhl ruku a vyndal mokrý papír z vody. Ukázalo se, že je to turistický prospekt s nadpisem Belmonte Travels. Pod tím se nacházela italská vlajka zkřížená s jinou, kterou si Di Mare kupodivu pamatoval ze školy. Modrá se žlutým křížem.

„La Svezia,“ zamumlal sám pro sebe.

Cestovní kancelář Belmonte Travels taky znal, sídlila na pevnině a patřila příbuzným jeho matky. Takže tohle oblečení ztratil nějaký její klient.

„Dai, Antò!“ křikl seržant z kokpitu. „Nemáme na to celej den!“

Di Mare zahodil promáčený prospekt a znovu zanořil hák do vody. Do tváře ho pleskaly slané cákance, musel mhouřit oči.

Hák se znovu zachytil a látka pomalu a ztěžka stoupala k hladině. Šlo to mnohem víc ztuha, než by správně mělo, a Di Maremu se v hlavě rozezvonil poplašný zvonek. Co to ulovil za rybu?

Přitáhl hák tak blízko k sobě, jak dokázal, pak se opatrně nahnul nad zábradlí a párkrát usilovně zamrkal. Jakmile jeho oči zaostřily, uvědomil si Di Mare, že tohle rozhodně není ztracená bunda, ale něco docela jiného. Něco, na co nikdy nezapomene.

Nad hladinu se vyloupla záda. Kolem nich se kývaly nohy a ruce ve zrůdných nepřirozených úhlech, tak rozmlácené, že je snad pohromadě drželo pouze oblečení. Nad rameny visela hlava a okolo ní se vlnily vlasy jako krvavě rudá svatozář.

Di Mare zůstal stát jako přimrzlý k palubě a jen zíral. Hlavou se mu opět mihla vzpomínka na báji o Luciferovi.

„Padlý anděl,“ zašeptal.

Vítr mu ukradl ta slova z úst, jako by byla zaklínadlem, a mrštil s nimi o skálu.

Pak se člun znovu zahoupal a kouzlo pominulo. Di Mare upustil hák a klopýtl vzad. Ohnul se v pase přes zábradlí a vyzvracel se přímo do azurového moře.

O dva dny dříve

1

Nové dobrodružství

Letadlo z Kodaně do Neapole bylo ve vzduchu přes dvě hodiny. Hugo Lind už několikrát prolistoval časopis, vyluštil křížovku vzadu a začínal ztrácet trpělivost. Přestože měřil jen o pár centimetrů víc než průměrný Švéd, sedadlo mu bylo náhle těsné a nepohodlné. Anebo ho ve skutečnosti dráždilo něco jiného?

Znovu ho přepadly myšlenky, kterými se zaobíral několik posledních týdnů. Neměl raději strávit ještě jedno léto na chatě, místo aby se vydával na tuhle cestu? Mohl vyměnit okapy, předělat elektroinstalaci v chatce pro hosty, jak plánoval, a když už byl v tom, také natřít plot. Nezadal těch projektů dvojčatům trochu moc, a nejsou pro ně příliš těžké?

Vytáhl Ceciliin dopis jako pokaždé, když v něm hlodaly pochybnosti, a opatrně ho rozložil.

Milovaný Hugo, začínal, a i tentokrát se mu při čtení zdálo, že v duchu slyší její hlas.

Život nemůžeš zastavit na déle než dva roky.

To je na truchlení akorát. Jenže, můj milovaný Hugo, tato lhůta ti právě vypršela. Musíš žít dál, beze mě. Vím, že ti to připadá těžké, možná nepřekonatelné, ale jak vždycky říkáš, když stojíš před novou výzvou: Velký problém většinou sestává z mnoha malých řešení. Proto si tak rád píšeš seznamy úkolů.

Takže, milovaný Hugo, tady máš nový seznam – náš úplně poslední. Některé body budou lehčí, jiné těžší. Ale chci, aby sis je odškrtl jeden po druhém, kvůli mně, ale především kvůli sobě.

1.Kup si ten zájezd do Itálie, o kterém jsme tak dlouho mluvili. Jeď, jakmile skončí školní rok. Užívej si jídlo a víno, kulturu a historii. Užívej si slunce, lidi a život. Zasloužíš si to.

2.Přenech chatu Maje a Eliasovi. Dvojčata už jsou stará dost a Maja je skoro tak šikovná jako ty. A kdyby něco nezvládala, vždycky ti může zavolat a zeptat se. Potřebuješ svobodu. Čas na vlastní dobrodružství. Čas dělat to, co jsi vždycky chtěl, čímž se dostávám k dalšímu bodu.

3.Napiš tu knihu, na kterou celé roky sbíráš nápady. Na psaní potřebuješ nejen čas, ale také odvahu, to jsem někde četla. Odvahu začít. Přesně to teď od tebe chci – odvahu. Vrhni se na psaní a na nová dobrodružství. A když už jsme u odvahy, přichází čtvrtý a poslední bod. Nejspíš ten nejtěžší. Ale právě proto jsem ho na seznam přidala…

Tady Hugo přestal číst, jako obvykle.

Jedno po druhém, přesvědčoval sám sebe. S prvním bodem neměl žádné potíže, ale druhý a třetí byly náročnější. A na čtvrtý nechtěl ani pomyslet.

Dopis dostal před pár měsíci. Dala mu ho dvojčata, byl ještě zalepený. Maja a Elias ho přechovávali dva roky a ani o něm nemukli, protože to mámě slíbili. Samozřejmě se na ně za to nemohl zlobit.

A Cecilia měla pravdu, ještě i teď, dva roky po jejím odchodu, potřeboval, aby ho vedla. Hugo opatrně složil dopis a vrátil ho do obálky. Držel ho v rukou.

V prvním roce po Ceciliině smrti se křečovitě držel všeho známého. Učení na gymnáziu Södra Latin, dlouhých procházek po Norr Mälarstrand, večeří s dvojčaty.

Elias i Maja sice vylétli z hnízda, ale do bytu na Södermalmu se pořád několikrát týdně vraceli. Střídali se v nákupech a vaření. Zpočátku vládlo v kuchyni ticho, jako by nikdo pořádně nevěděl, co říkat. Oplakávali Cecilii každý po svém, ale přesto společně.

Když přišlo jaro, Hugo mimořádně dlouho otálel s odzimováním chaty. Už od dob, kdy byly děti malé, trávili v tom starém dřevěném domku každé léto. Cecilia ho měla moc ráda. A on ho pro ni rád zkrášloval – kutil, natíral a spravoval.

Opravdu na to byl připravený?

O psaní knihy ani nemluvě. Tento bod mu připadal téměř nemožný. Cecilia měla sice pravdu, že sbíral nápady, to dělal od svých dvaceti let. Studoval na učitele a snil, že se stane spisovatelem, jen aby jednoho dne zjistil, že mu do toho nějak vlezl život. Ale dodnes s sebou všude nosil voskovaný notýsek, velký tak akorát, aby se vešel do kapsy košile. Během let ho proměnil v externí paměť, kterou plnil úvahami a náčrtky tužkou. Projekty, které plánoval, seznamy úkolů, věcmi, jichž si všiml, nebo které ho prostě napadly.

Nápadníček, říkaly notýsku děti, když byly malé, a to jméno mu už zůstalo. Teď měl nápadníčků plný šuplík, sám ani nevěděl, proč si je schovává, ale zároveň neměl to srdce je vyhodit. Možná se Cecilia nepletla, třeba z nich ještě něco vytvoří.

Ale zrovna teď měl úplně jiné starosti.

Opatrně vsunul dopis do přední kapsy kabinového zavazadla před svýma nohama a vytáhl z něj barevný prospekt, který dostal poštou, když si zájezd objednal.

Na titulní straně se pod švédskou a italskou vlajkou nacházela koláž krásných barevných ilustrací. Oblé kopce Toskánska, ohromné ruiny Kolosea, sfinga shlížející z ostrova Capri na modré vody Neapolského zálivu. Ilustrace vypadaly lákavě. Ať je stvořil kdokoli, uměl kreslit mnohem lépe než Hugo.

„Jé, vy taky jedete s Belmonte Travels. To je skvělé! To jsme kolegové. Je to váš první zájezd?“

Žena na prostředním sedadle vedle něj většinu cesty spala. Hugo si jí i jejího manžela všiml už při nástupu do letadla. On měl na sobě námořnický kabát a čepici, ona hlasitě telefonovala dánsky skoro až do bezpečnostní instruktáže. Potom si oba nafoukli polštářky za krkem a usnuli.

Teď byla však paní vzhůru, na rozdíl od manžela, sedícího u okénka, a chtěla si povídat. Hugo věděl proč. Lidé s ním vždycky rádi mluvili. Cecilia říkávala, že z něj vyzařuje jakási důvěrnost, která budí touhu se svěřovat.

„Ano, je to tak,“ odpověděl. „Pro vás je to taky první zájezd?“

Jeho spolucestující se smíchem zavrtěla hlavou.

„Nene, jedeme s Belmonte Travels už potřetí.“ Mluvila jakousi hybridní skandinávštinou, nebyla to ani švédština, ani dánština, ale fungovalo to výborně.

„Ale v Itálii jsme byli mockrát. Máme s kapitánem Itálii moc rádi.“ Ukázala na podřimujícího muže u okna.

„Ghita Mikkelsen-Friisová,“ představila se a natáhla ruku. „Tamhleten spáč je můj muž Louie.“

„Hugo Lind.“

Ghitě Mikkelsen-Friisové bylo kolem sedmdesáti, měla opálené, téměř ošlehané rysy a obličej plný pih. Šedé vlasy nosila svázané do pevného drdolu na temeni, čímž Hugovi připomínala jeho učitelku ze základní školy. Stisk měla nečekaně pevný, dlaně stejně velké jako on.

„Potřetí. Tak to musí Belmonte Travels být vážně něco extra.“

Žena se znovu zasmála.

„To vám povím. Prvotřídní servis, mimořádné zážitky. Úžasné jídlo. Loni v létě jsme s nimi byli na Sicílii a letos o Velikonocích ve Florencii. Teď jsme zvědaví na Capri. Ještě nikdy jsme tam nebyli, vy ano?“

Hugo zavrtěl hlavou.

„Moje zkušenosti s Itálií se omezují na svatební cestu do Toskánska před mnoha lety a víkend v Římě, kde měla manželka konferenci. Ale obojí se mi velmi líbilo.“

„Tak to vás čeká lahůdka. Jižní Itálie je přinejmenším stejně krásná jako severní. A to jídlo…“

Políbila bříška prstů, nejspíš mělo jít o italské gesto.

„A kde vlastně sedí vaše žena?“ Rozhlédla se, ale nenašla žádnou vhodnou kandidátku, s níž by Huga spárovala.

„Jsem vdovec,“ Hugo se na chvíli odmlčel, než pokračoval, „Cecilia, moje manželka, odešla před dvěma lety. Tohle je poprvé, kdy cestuju sám.“

„Ale ne, to je smutné.“ Ghita Mikkelsen-Friisová naklonila hlavu na stranu jako většina lidí, když uslyší ono slovo na V.

„Omlouvám se za ten trapas,“ řekla. „Jsem holt typická Dánka.“

„To nic,“ odpověděl Hugo. „Tenhle zájezd byl vlastně Ceciliin nápad. Chtěla, abych změnil prostředí, poznal nové lidi.“

„To je hezké! Tady vám rozhodně nehrozí, že byste se cítil sám. Většinou býváme veselá parta. A Lara Belmonteová, naše průvodkyně, je perfektní.“

Ghita spiklenecky mrkla.

„A taky je fajná. Kapitán je do ní trošku zakoukaný, ale po padesáti letech manželství mu to klidně dopřeju.“

Poplácala manžela po koleni. Muž se tím dotykem probudil. Chviličku se tvářil zlostně a ostražitě, jako by přesně nevěděl, kde je.

„Louie, představuju ti Huga, cestuje taky s Belmonte Travels,“ řekla Ghita.

Mužův pohled se projasnil, sundal si polštářek a podal Hugovi ruku.

„Kapitán Louie Mikkelsen-Friis. Těší mě!“

„Kapitán ve výslužbě!“ dodala jeho manželka.

I Louie byl opálený dohněda a vypadal jako člověk, který tráví hodně času venku.

„Hugo Lind,“ představil se Hugo. „Učitel dějepisu.“

Louie Mikkelsen-Friis se rozzářil.

„Konečně potkávám spřízněnou duši!“

Naklonil se k manželce a ztišil hlas.

„Ne že by na ostatních spolucestujících bylo něco špatného, ale občas toho namluví až moc o jídle, víně a tak. Zato jak jde o dějiny…“

Chytil se za prsa námořnického kabátu.

„… hned se mi srdce rozbuší rychleji.“

„Dokud nedojde na admirála Nelsona,“ poznamenala jeho žena kousavě.

„Proč ho musíš vytahovat?“ zamručel Louie.

„Abyste tomu rozuměl, Hugo,“ pokračovala Ghita, „kapitán ještě neodpustil Nelsonovi bitvu u Kodaně roku 1801.“

„Zbabělý útok na hrdou dánskou flotilu,“ zabručel její manžel a pohled mu opět potemněl. „A toho bídáka za něj udělali lordem…“

„Mě zajímá spíš Římská říše,“ pospíšil si Hugo.

„Ach,“ Louie ihned pookřál. „Jste člověk podle mého gusta.“

„Bydlíte ve Stockholmu, Hugo?“ vpadla mu do řeči Ghita, která očividně chtěla změnit téma.

„Přesně tak.“

„S Louiem jsme tam taky pár let žili. Byl vojenským atašé na dánském velvyslanectví. Nebýt Johanne, asi bychom tam zůstali, ale dcera chtěla domů do Kodaně.“

„Máte děti, Hugo?“ zeptal se kapitán.

„Mám, dvojčata. Ale už je jim pětadvacet a dávno jsou z domu. Dcera je policistka a syn studuje medicínu…“ stejně jako jeho máma, dodal málem, ale v poslední chvíli se zarazil.

„Vnoučata ne?“ zajímal se kapitán.

„Zatím ne,“ odpověděl Hugo.

„Tohle je Marius, naše zlatíčko!“

Ghita Mikkelsen-Friisová vytáhla telefon a chvíli listovala rozsáhlou galerií zachycující osmiletého kloučka vřetenovitého tvaru, který téměř na každé fotce buď měl něco v puse, anebo se mračil, že v ní nic nemá. Občas se vyskytla i jeho maminka, přitažlivá žena s nervózním pohledem.

Hugo obdivně mručel. Před pár minutami pro ně byl cizí člověk, a teď mu ukazují fotky vnuka. Cecilia by měla velkou radost.

V prsou ho bodl stesk.

„Ale už nebudeme obtěžovat chudáka Huga podrobnostmi z našeho života,“ ozval se Louie, když předvádění fotek trvalo o pár minut déle, než bylo zdrávo.

„Jedete poprvé s Belmonte Travels, Hugo?“

„Ano.“

„Ach! Počkejte, až se seznámíte s naší průvodkyní!“

Kapitán spustil obšírný výklad o Laře Belmonteové, při němž si jeho žena vyměnila s Hugem významný pohled. Hugo pozorně poslouchal, ale tu a tam zašilhal po aktovce, kde ležel dopis. Cecilia chtěla, aby se vydal na cestu. Objevoval nová místa. Nové lidi.

Hugo znovu pomyslel na čtvrtý bod. Ten nemožný, nemyslitelný. Ten, který si nedovedl vůbec představit.

Pilot oznámil do reproduktorů, že let je téměř u konce. Za patnáct minut přistanou v Itálii. Nové dobrodružství bude moct doopravdy začít.

2

Přílet

Napoli-Capodichino patrně patří v Evropě k menším mezinárodním letištím, ale přesto každé jaro a léto odbavuje více turistů, než by správně mělo být v jeho možnostech, a tlačenice i teplota se téměř neustále nachází těsně pod bodem varu.

Příletová hala sestávala jen z deseti zavazadlových pásů, z nichž každý obsluhoval několik příletů zároveň. Mezi zdmi duněla kakofonie hlasů a jazyků, do níž se mísilo skřípění pásů a hrkot kolečkových kufrů.

Hugo stál ve frontě, jež se šnečím tempem sunula halou.

Davy, hluk ani vedro mu nevadily. Cítil naopak jakési zvláštní očekávání. Už dávno nebyl nikde sám, natožpak v cizí zemi. Před pár lety chodil na kurz italštiny pro začátečníky a v týdnech před zájezdem si oprašoval znalosti na internetu. Teď se snažil pochytit, co říkají praskající reproduktory, a přitom hledal správný zavazadlový pás.

Našel si u sloupu místo s dobrým výhledem a rozhlédl se po tlačenici.

Hned vedle sebe si povšiml asi třicetileté dvojice, která se, soudě podle gestikulace, už stihla pohádat. Muž byl vysportovaný a měl na sobě upnuté bílé tričko a kraťasy s kapsami, pod nimiž se mu působivě boulily lýtkové svaly. Na nohou sandály se zbytečně mnoha řemínky a na zápěstí hodinky velké jako hokejový puk.

Hugo se mimoděk chytil za břicho a v duchu si slíbil, že taky začne cvičit.

Žena, která dělala muži společnost, vypadala všedněji. Světlé vlasy svázané do ohonu, modrá blůza, světlešedé kalhoty a tak málo make-upu, že to skoro nebylo vidět. Přestože měla boty s plochou podrážkou, byla o hlavu vyšší než její poměrně zakrslý partner.

„Kde se vydávají nadrozměrný zavazadla?“ říkal právě muž.

„Jak to mám sakra vědět, Hannesi,“ odsekla jeho společnice naštvaně. „Tak se někoho zeptej!“

Významně ťukala do telefonu, aby dala najevo, že je zaneprázdněná.

„A koho asi?“ sykl muž jménem Hannes, ale dělala, že ho neslyší.

Po pár minutách se Hannes otočil a s mrzutým výrazem zmizel v davu. Jakmile se ocitl z dohledu, žena odložila telefon a rozhlédla se, jako by se bála, že jejich výměnu názorů někdo slyšel.

Pohlédla do očí Hugovi a usmála se, téměř zahanbeně. Hugo její úsměv opětoval.

„Golfové hole?“ zeptal se, hlavně proto, aby nějak odlehčil situaci.

Žena zavrtěla hlavou.

„Nene, něco mnohem horšího.“

Zdálo se, že se chystá mu povědět, o co jde, ale pak se zarazila.

„Tamhle jedou naše kufry.“

Protlačila se k pásu a začala zápolit s několika neforemnými kufry. Hugo byl připravený jí pomoct, ale měla mnohem větší sílu, než čekal. Rychle zavazadla zkrotila a odtáhla je k východu.

Hugo zůstal stát u pásu. Jak si jeho spolucestující postupně odnášeli zavazadla, začínal si dělat starosti, co bude s jeho kufrem. Trpělivě čekal ještě chvilku, ale nakonec byli všichni pasažéři z jeho letu pryč.

Když se na obrazovkách slovo Copenhagen změnilo na Frankfurt a obklopil ho shluk nových tváří, nezbylo mu než smířit se s faktem. Jeho kufr nepřijede.

K vlastnímu překvapení ho to nijak zvlášť nerozrušilo. Do příručního zavazadla si pro jistotu zabalil rezervní oblečení a kufr neobsahoval nic, na čem by mu příliš záleželo, leda snad jeho věrný zavírací nůž, který se na poslední chvíli rozhodl vzít si s sebou.

Rozhlížel se přes hordy mačkajících se turistů po něčem, co by připomínalo přepážku. Po chvíli objevil malý kiosek u zdi, před nímž se vinula dlouhá fronta roztrpčených cestujících. Za sklem seděl muž se zpoceným čelem a znuděným pohledem, který zrovna nesršel efektivitou.

Hugo si poslušně stoupl do fronty.

Natahoval krk, aby zjistil, jak dlouho tahle procedura asi trvá. Ale fronta byla tak dlouhá, že neviděl, co se u okénka děje.

Uplynula čtvrthodina, Hugo se skoro neposunul z místa a začínal se ošívat. Někde na něj nejspíš čeká zbytek zájezdu. Neměl by někomu zavolat?

Vytáhl z aktovky prospekt cestovní kanceláře a hledal telefonní číslo, ale vtom na něj někdo promluvil.

„Ugo Lind? Let z Kodaně?“

Před ním stála elegantní tmavovlasá žena, asi pětačtyřicetiletá. Měla na sobě světlemodrou košili, tmavomodrou pouzdrovou sukni a barevně sladěné lodičky. Dlouhou tmavou hřívu jí nadzvedávaly sluneční brýle a v ruce držela ipad. Sice neměřila víc než metr šedesát, ale vyzařovala zřetelnou a téměř samozřejmou autoritu.

„Ano, to jsem já,“ přikývl Hugo. „Sono Hugo,“ dodal, i když sám nevěděl proč, vždyť ho oslovila švédsky.

„Lara Belmonteová z Belmonte Travels,“ představila se. „Vy jste nedostal kufr, je to tak? Proč potom stojíte tady?“

Vyzývavě povytáhla obočí.

„No, to se tady musí nahlásit…“

Její pohled Huga náhle znejistěl. Očima neustále těkala o pár milimetrů do stran, jako by monitorovala okolí.

„Moji klienti nestojí frontu. Andiamo, Ugo!“

Lara mu naznačila, aby ji následoval.

Hugo váhal. Přece nemůže předběhnout tuhle dlouhou řadu čekajících pasažérů? Ale Lara se tvářila tak rozhodně, že udělal, jak mu poručila.

„Permesso!“

Rázně se protlačila k okénku. Hugo šel s ní a přitom se vyhýbal zlostným pohledům, které schytával.

„Pasquà!“ zavolala na znuděného muže za přepážkou.

Ten se okamžitě rozzářil.

„Lara, come stai!“

Mávnutím ruky ji pozval dovnitř a bez okolků přibouchl okénko před čekající frontou. Vypukl podrážděný šum, ale Lara si z něj vůbec nic nedělala.

„Prego. Prosím!“

Otevřela dveře a strčila Huga do kanceláře. Byla stísněná a páchla kávou a podpažním potem.

Muž za přepážkou, který se podle štítku na košili jmenoval Pasquale, se zvedl ze židle. Dali si s Larou pusu na tvář a vzrušeně hovořili. Hugo se snažil jim rozumět, ale mluvili příliš rychle.

Ukázal Hugovi, aby si sedl ke stolu. Během čtyř minut sepsali úplnou zprávu o ztraceném zavazadle, Hugo si založil stvrzenku do nápadníčku a byl ujištěn, že jakmile se kufr najde, pošlou mu ho do hotelu.

Lara už stála ve dveřích.

„Musíme si pospíšit. Ostatní čekají. Grazie Pasquà, alla prossima!“

Zamávala na rozloučenou a vedla Huga přes čekárnu k východu tak rychle, že měl co dělat, aby jí stačil.

„Mockrát děkuju za pomoc s kufrem. Opravdu se omlouvám, že na mě všichni museli čekat.“

Lara se zastavila v půli kroku.

„Vy se omlouváte?“ Nakrčila čelo. „Vy jste přece ten kufr nezašantročil. Správně jste vůbec neměl stát frontu. Odteď volejte s každým problémem přímo mně, ano? Teď musíme rychle.“

Zkušeně ho vedla kolem hloučků turistů a dveřmi ven. Její podpatky klapaly o asfalt a její pohyby, rázné, ale přitom nenucené, Huga čímsi oslovovaly a probouzely v něm pocit bezpečí.

Horký vzduch před terminálem byl cítit asfaltem, výfukovými plyny a cigaretami, ale ještě něčím jiným, něčím, co Hugo nedovedl rozpoznat. Něčím sladkým a lákavě exotickým. První vůně cizí země.

„Potrvá pár dnů, než vám kufr dorazí,“ řekla mu Lara přes rameno.

„To nevadí.“ Hugo poklepal na svou aktovku. „Zabalil jsem si to nejnutnější do příručního zavazadla.“

Zastavila, aby nechala projet auto, a přitom ho obdařila uznalým pohledem.

„Všimla jsem si, že mluvíte trochu italsky,“ řekla, když přecházeli parkoviště.

„Ano, chodil jsem na večerní kurz, ale moc mi to nejde.“

„Potřebujete jenom cvik.“

Lara se zastavila u malého turistického autobusu s nápisem Belmonte Travels.

„Jsme tady.“

3

Cesta autobusem

Lara pustila Huga před sebe do dveří, zatímco řidič, proplešatělý chlapík v modré košili, nakládal jeho příruční kufřík do zavazadlového prostoru. Hugo vyběhl schody jediným krokem a okamžitě spatřil manžele Mikkelsen-Friisovy.

„Tady jste, milý Hugo! Už jsme se báli. Tamhle máte místo!“

Ghita mu ukazovala, aby si sedl na prázdné sedadlo za nimi. Hugo se rychle posadil. Kvůli němu musel celý autobus čekat, takže poutat pozornost teď chtěl ze všeho nejméně.

Ale Ghita Mikkelsen-Friisová na něj neustále mluvila přes opěradlo.

„Já věděla, že vás Lara najde!“ říkala nahlas. „Popsala jsem vás jako blondýna v nejlepších letech oblečeného ve světlých kalhotách a tenisovém tričku, které vám padne k okouzlujícím modrým očím.“

Hugo se snažil nečervenat. Ghita to myslela dobře, ale momentálně chtěl být především nenápadný.

„Takže. Už jsme všichni.“

Průvodkyně si stoupla dopředu s ipadem v ruce.

„Než odjedeme z letiště, uděláme rychlou prezenčku. Louie a Ghita Mikkelsen-Friisovi.“

„Přítomni!“ pronesl kapitán pevným hlasem.

„Výborně. Vítejte opět u nás.“

Usmála se na ně a odškrtla si je na ipadu.

„Ugo Lind, ten se nakonec našel.“

Zvedla oči a Hugovi se zdálo, že jí v nich zajiskřilo. Teprve nyní si všiml, že Lara vyslovuje jeho jméno bez H. Jinak byla její švédština vynikající, měla pouze slabý italský přízvuk v intonaci. Italština však nemá žádná slova začínající na H, že by jí dělala potíže jen tahle hláska?

Okamžitě se ukázalo, že v tomto odhadu se zmýlil.

„Hannes a Åse Anderbornovi?“ pokračovala Lara se zcela zřetelným H.

„Jo. Tady.“

Hugo natočil hlavu. Byl to ten sportovec malého vzrůstu, kterého potkal u zavazadlového pásu, a vedle něj jeho partnerka. Asi tedy našel své speciální zavazadlo, ať už to bylo cokoli.

„Pak tu mám Katrin a Ellen Wendelovy,“ pokračovala Lara.

„Obě zde!“

Hlas patřil čtyřicetileté ženě v kšiltovce, která seděla v řadě za Hugem. Měla mírně vlnité vlasy, ostříhané nakrátko, a na sobě tričko a šortky. Mladší žena, jež cestovala s ní, seděla ještě o řadu dál. Bylo jí sotva dvacet, oblečená byla od hlavy až k patě v černém a tmavé vlasy měla zastřižené na francouzské mikádo. Na krku jí visel velký fotoaparát.

Hugo usuzoval, že jde nejspíš o matku a dceru.

„Fajn, takže jsme všichni,“ shrnula to Lara. „Chybí nám ještě dva, ale ti cestují přes Řím a připojí se k nám později.“

Zaťukala na ipad a pak ho odložila.

„Tak ještě jednou, benvenuti in Italia, srdečně vítejte v Itálii. Já jsem Lara Belmonteová a příštích několik dnů strávíme společně. Žila jsem ve Švédsku, studovala jsem na univerzitě v Uppsale a mluvím taky španělsky, francouzsky a anglicky, kdybyste potřebovali změnu.“

Udělala pauzu na krátký smích cestujících.

„Cestovní kancelář Belmonte Travels založili moji rodiče v polovině osmdesátých let,“ pokračovala. „Jsme rodinný podnik, který se specializuje na skupinové zájezdy za jídlem, vínem a kulturou, především pro klienty ze Švédska a Skandinávie. Skandinávce a Italy koneckonců pojí láskyplný vztah, který se datuje už od padesátých let, a my děláme všechno pro to, aby tento vztah přetrval.“

Z jejího úsměvu se Hugovi zrychlilo srdce, zcela nechtěně a nečekaně. Ghita Mikkelsen-Friisová měla pravdu. Lara Belmonteová byla velmi přitažlivá žena. Na okamžik se Huga zmocnil pocit viny, jako by si pohrával se zakázanou myšlenkou.

„Můžete se těšit na neobyčejný týden, to vám zaručuju,“ pokračovala Lara. „Budete mít spoustu příležitostí dozvědět se něco nového o Itálii, italském jídle a kultuře. A taky se lépe poznáme všichni navzájem.“

Možná to bylo jen zbožné přání, ale Hugovi se zdálo, že při tom její oči spočinuly na něm.

„Navíc mám pro vás pár novinek,“ mluvila Lara dál. „Normálně bychom jeli přímo do přístavu v Neapoli a nalodili se na trajekt na Capri. Ale bohužel tam vypukla neohlášená stávka a lodě stojí, takže musíme trošku změnit plány.“

Hugo koutkem oka postřehl, jak se Hannes Anderborn zlostně ošil a něco zamručel směrem k manželce.

„Pojedeme trajektem z Pozzuoli kousek dál na sever,“ řekla Lara. „Ale loď odjíždí až za pár hodin, což nám dává možnost dát si oběd ve vyhlášené restauraci ve vesnici Bacoli, odkud je výhled na Neapolský záliv a ostrovy Procida, Ischia a Capri. Bude to zážitek, který zatím nikdo z předchozích klientů neokusil.“

„Paráda!“ vyhrkla žena v kšiltovce. „Že jo, Ellen?“

Její dcera se netvářila tak nadšeně a plně se soustředila na fotoaparát.

„Po této drobné odchylce se vrátíme k původnímu programu,“ řekla Lara. „Zítra oslavíme slunovrat ve Ville San Michele, jak jsme vám slíbili. Zatancujeme si kolem májky, bude se podávat švédské i italské jídlo, a možná, možná mám pro vás dokonce přichystané menší překvapení…“

Odmlčela se, protože mezi cestujícími to vzrušeně zašumělo.

„A zbývající dny potom strávíme prozkoumáváním pamětihodností ostrova Capri,“ pokračovala Lara. „Cesta autobusem k restauraci v Bacoli potrvá zhruba tři čtvrtě hodiny, podle provozu. Ale jsme v dobrých rukou, tady Salvatore je nejlepší řidič v Neapoli a okolí.“

Ukázala na šoféra, který už manévroval s autobusem skrz letištní chaos.

„Tak,“ uzavřela to Lara. „Teď si udělejte na chvilku pohodlí. V přihrádkách před sebou máte vodu, a kdybyste něco potřebovali, stačí se zeptat. A ještě jednou: benvenuti in Italia!“

Posadila se kousek před Hugem, naproti přes uličku, a zahleděla se do ipadu.

Hugo vytáhl z náprsní kapsy nápadníček, nalistoval novou stránku a zapsal si slovo Ugo. Chvíli to jméno ochutnával jazykem. Znělo jako jeho skutečné jméno, ale přitom ne tak docela. Tři písmena místo čtyř, jako by čtvrtina jeho já zůstala doma ve Švédsku. Ta představa se mu líbila.

Hugo opatrně zašilhal po průvodkyni. Tenhle zájezd začínal bezesporu zajímavě.

4

Nebe a peklo

Z místa u okénka Hugo fascinovaně sledoval mírně řečeno chaotickou dopravní situaci v Neapoli. Kolem svištěla troubící auta, vespy kličkovaly všemi myslitelnými směry, chodci pohrdali smrtí a vrhali se do silnice všude, jen ne na přechodech. Červenou na semaforu brali účastníci silničního provozu spíš jako doporučení než zákon. Hugo nikdy nic podobného neviděl a musel smeknout před řidičem Salvatorem, že se dokázal prodrat tou změtí vozidel a lidí až na dálnici.

„Nyní se podívejte nalevo,“ řekla Lara do mikrofonu. „Výhled na Vesuv je dnes neobvykle jasný, a jak vidíte, z vrcholu se kouří. Vesuv je, jak jistě víte, činná sopka. Jeho základna se nachází zhruba 1000 metrů pod hladinou moře a jeho vrchol se tyčí k nebi do výšky přes 1200 metrů. Naposledy vybuchl v roce 1944, kdyby vás to zajímalo.“

Nad sedadly se objevila kapitánova hlava.

„Nás dva, Hugo, jistě zajímá spíš výbuch, který zpustošil Pompeje a Herculaneum roku 79 po Kristu,“ pronesl dychtivě. „Horké plyny a popel zastínily nebe na tři dny. Vesnice zalila láva, horká pára a vařící voda, dva tisíce nebohých duší v tom pekle zahynulo.“

„Přestaň, Louie,“ ozvala se jeho žena a zatahala manžela za ruku. „Jsme na dovolené. Proč se musíš pokaždé vytasit s tak nechutnými detaily?“

„Protože v Itálii nebe vždycky sousedí s peklem,“ opáčil její muž uraženě. „Zrovna jsem to chtěl dodat, když jsi mě přerušila.“

Ghita si odfrkla.

„Nech Huga chvíli na pokoji,“ řekla. „I tak bude muset vydržet tvých výkladů až hanba. A my ostatní taky.“

Kapitán zamručel něco nesrozumitelného, ale poslechl ji.

Hugo se znovu otočil k oknu. Dálnice teď vedla kolem továren a činžáků. Provoz byl hustý, nárazníky aut se téměř dotýkaly, klaksony a dálkovky se pilně činily.

Hugo měl od vojny také řidičák na autobus a během let párkrát zaskakoval jako záložní řidič turistických autobusů, hlavně proto, aby tuto dovednost nezapomněl. Ale provoz v centru Stockholmu se nedal s Neapolí vůbec srovnávat.

Jejich šofér Salvatore se však nenechal vyvést z klidu. Pustil nějaký italský cajdák a uvolněně si pobrukoval jeho melodii.

Někdo zaklepal Hugovi na rameno. Byla to žena v kšiltovce ze sedadla za ním.

„Promiňte, že vyrušuju,“ řekla. „Ale chtěla jsem se jenom představit, když už budeme trávit týden spolu. Katrin Wendelová a za mnou je moje dcera Ellen.“

„Hugo Lind.“

„Cestujete sám?“

Katrin Wendelová držela jeho ruku poněkud dlouho. Oči měla zelené, pohled zvědavý.

„Ano, už je to tak,“ odpověděl Hugo.

„Rozvedený? Já taky,“ mrkla na něj dřív, než stačil zareagovat.

„Vypadá to, že máte rád historii,“ pokračovala.

„Ano, to je pravda. Učím dějepis.“

„No výborně,“ usmála se Katrin. „To se vás možná budu občas vyptávat. Jsem novinářka na volné noze a jsem tu proto, abych napsala o Capri článek.“

„Aha, zajímavé. Jakého typu?“

Katrin pokrčila rameny.

„Většinou píšu cestopisy do nedělních příloh a různých časopisů. V poslední době je poptávka jenom po jídle, víně a luxusním životním stylu. Ale je potřeba taky špetka historie, aby to zaujalo i chlapy. Pokud možno napětí, třeba vraždy a katastrofy, jako ta, kterou jste před chvílí probírali.“

Tázavě povytáhla obočí, jako by čekala, že Hugo také něco řekne.

Hugo se zamyslel. „No, ostrovu Capri rozhodně dramatičnost nechybí. Například vraždící císař Tiberius. A pak celá řada podivných a výstředních figurek, které se sem v průběhu let uchýlily. Zajímavých příběhů jsou tu spousty.“

„Vynikající!“ Katrin Wendelové se cosi zalesklo v očích.

Naklonila se k němu ještě blíž.

„Nezajdeme si někdy večer na sklenku vína? Někam, kde si budeme moct v klidu popovídat, jen my dva? O skandálech a… záhadných úmrtích?“

Hugo si odkašlal. „Rád.“

„Výborně, takže máme rande!“ Katrin na něj znovu mrkla, pak si sedla zpátky na místo a nasadila si sluchátka.

Hugo se také opřel o sedadlo.

Katrin Wendelová byla milá, ale taky poněkud důrazná. Anebo jen nebyl zvyklý, aby s ním někdo flirtoval, pokud to tedy bylo flirtování. Hugo si nebyl úplně jistý.

Vytáhl nápadníček a zapsal si do něj italský výraz, který zaslechl od Lary, když se loučila v kanceláři na letišti. Pro jistotu si ho vyhledal na telefonu, aby si ověřil, že ho píše správně.

Alla prossima, to znamenalo „do příště“. Hezká fráze na rozloučenou, bude se hodit ji umět.

Zašilhal znovu po Laře. S někým telefonovala, velmi tiše, jako by nechtěla, aby ji někdo slyšel.

„Já jsem v práci, zlatíčko,“ pochytil Hugo. „Vyřiď si to s tátou.“

Mluvila něžně, zhruba tak, jako on sám na Maju a Eliase, což znamenalo, že má děti. Ale na ruce, která držela telefon, chyběl snubní prsten, takže vdaná nebyla.

Zarazil svoje úvahy a zahanbeně se odvrátil. Jako obvykle byl příliš zvědavý a teď se styděl, že poslouchal cizí rozhovor.

Vrátil se k nápadníčku. Ugo bez H, alla prossima a stvrzenka ohlášení ztraceného kufru, nic víc mu zatím dovolená v Itálii nepřinesla.

Hugo se to rozhodl změnit a začal tužkou kreslit Vesuv s hustým kouřem stoupajícím z vrcholu. Přidal i pár domečků na samém úpatí vulkánu. Že se ti lidé nebojí tam bydlet, tak blízko nebezpečí?

Po pár minutách črtání Hugo zjistil, že nevědomky proměnil kouř nad sopkou v umrlčí lebku na nebi. Na jeho podvědomí zjevně zapůsobilo, co řekl kapitán o Pompejích.

V Itálii nebe vždycky sousedí s peklem.

Dálnice se vinula na sever mezi kopci a skrz tunely, dokud Salvatore na jednom sjezdu neodbočil směrem k pobřeží. Zástavba tu byla nižší, ale hustší, jako by domy soutěžily, který se vmáčkne blíž k moři.

Po levici se objevila blyštivě modrá voda Neapolského zálivu, kterou místy dělil od silnice jen deset metrů široký pruh pláže s pestrobarevnými slunečníky. Slunce stálo vysoko na obloze a v dáli na protější straně zálivu se rýsovaly zelené hory Sorrentského poloostrova.

„Jé, to je krása, viď, Hannesi?“ vyhrkl někdo.

Hugo se otočil a střetl se s pohledem Åse Anderbornové. Její manžel se netvářil ani zdaleka tak uchváceně. Žvýkal proteinovou tyčinku a lil do sebe vodu, jako by několik dní nepil.

Hugo přemýšlel, jestli má něco říct, ale v tu chvíli se zpod autobusu ozvala rána.

„Mannaggia la miseria!“ zaklel řidič. Za serpentinou číhalo neoznačené staveniště a kamínky šlehaly do podvozku jako vzteklá průtrž mračen. Řidič dupl na brzdu, aby to přestalo, a u toho pořád nadával.

„Jejda,“ řekla Lara rychle do mikrofonu, jako by chtěla přehlušit Salvatoreho šťavnaté klení.

„Italské silnice jsou občas poněkud nevypočitatelné. Každopádně už jsme skoro v Bacoli. Poobědváme v rybárně La Catagna, která je tak trochu skrytý klenot. Jídlo i výhled jsou tam prvotřídní.“

Šofér zkušeně projížděl vzhůru strmými uličkami, jež vypadaly na první pohled příliš úzké, ale autobus se do nich vždycky nějakým kouzlem vešel.

Po několika ostrých zatáčkách a nečekaných stoupáních vjeli na poměrně nenápadné štěrkové parkoviště na vrcholu kopce. Salvatore zastavil a otevřel dveře.

Cestující se rozhlíželi, ale výhled, o kterém Lara mluvila, zakrývaly domy, zdi a zeleň.

„Počkáme ještě na další účastníky zájezdu, kteří tu budou co nevidět, mezitím si protáhněte nohy,“ řekla.

5

Zpěv Sirén

Při výstupu z autobusu vznikla určitá tlačenice. Všichni kromě Huga a Ellen Wendelové spěchali ven. Nejrychlejší byla Ellenina matka Katrin, už v uličce vzala do ruky elektronickou cigaretu, a jakmile se její nohy dotkly země, několikrát blaženě potáhla.

Hannes Anderborn, který seděl za ní, sledoval nervózně své předimenzované hodinky, jako by ho tlačil čas, a manželé Mikkelsen-Friisovi úspěšně zprovoznili hovor přes facetime, nejspíš s vnoučkem.

Hugo vystoupil úplně poslední, nemělo cenu se stresovat. Bylo dvanáct hodin a slunce stálo vysoko na nebi. V trávě mezi stromy zpívaly cikády své vrzavé písně, lehký vánek přinášel vůni moře. Hugo zvedl paže nad hlavu a protáhl se, takže mu tenisové tričko vyklouzlo z kalhot. Rychle si ho upravil.

„Za jak dlouho říkala, že dostaneme najíst?“ ozval se Hannes Anderborn.

„Netuším,“ odsekla jeho žena ostře. „Asi za dvacet minut. Ale ty jsi teď měl proteinovou tyčinku, tak to tvůj biorytmus snad vydrží.“

Hannes ji zpražil naštvaným pohledem a chystal se něco říct, ale vtom zatroubilo auto a všichni se ohlédli. Vteřinu nato vjel na parkoviště smykem žlutý kabriolet v oblaku štěrkového prachu. Hugo okamžitě poznal značku podle trojzubce na chladiči. Maserati.

Za volantem seděl ramenatý muž v bílém klobouku Borsalino a slunečních brýlích, vedle něj žena, která okamžitě upoutala pozornost všech. Hlavu měla omotanou dlouhým třepotavým hedvábným šálem a oči jí zakrývaly velké sluneční brýle s kulatými obroučkami.

Ellen Wendelová vzala foťák a pořídila pár snímků. Hugo dobře chápal proč. Celá scéna byla jako vystřižená z italského filmu z šedesátých let.

Auto prudce zabrzdilo jen pár metrů od Huga a řidič vesele zamával. Kromě klobouku měl na sobě také oblek a růžovou plátěnou košili, u krku ležérně rozepnutou. Z náprsní kapsy bílého saka vykukoval barevný kapesník.

„Stihli jsme to!“

Muž si sundal řidičské rukavice a s jistou námahou se vysoukal ze sportovního vozu. Byl hřmotný, starý něco přes šedesát let a měl široká ramena a krátký krk, takže připomínal nadmíru elegantně ustrojeného medvěda. Tento dojem ještě posílilo jeho kulhání, když obcházel auto, aby kavalírsky otevřel dveře své společnici.

Žena uchopila jeho ruku a elegantním pohybem vystoupila. I ona byla vysoká a na sobě měla pouzdrové šaty, které zvýrazňovaly její kyprou postavu. Boty vysoké a patrně drahé. Její věk se dal těžko určit, Hugo odhadoval něco mezi čtyřiceti a padesáti.

Žena se do muže zavěsila a společně vykročili ke zbytku výpravy.

„Evert Erlander.“

Muž nadzvedl klobouk. Byl plešatý až na podkovu řídkých ocelově šedých vlasů, která se táhla od zátylku nad uši.

„A tohle je má krásná žena Pilar! Omlouvám se za pozdní příjezd. Jedeme rovnou z Říma. Manželka si chtěla prohlédnout město a tamní butiky.“

Pohlédl něžně na svůj doprovod.

„Pilar Erlanderová,“ představila se žena. „Ráda vás všechny poznávám.“

Lehký přízvuk prozrazoval, že švédština není její mateřštinou.

Nikdo další nic neříkal, a tak Hugo natáhl ruku.

„Dobrý den, Hugo Lind,“ řekl.

„Zdravíčko, Hugo!“ Evert Erlander měl stisk jako svěrák. „Vy pracujete v Belmonte Travels?“

„Ne, jsem člen zájezdu. Někde tu je naše průvodkyně…“

V půli věty ho přerušil Lařin hlas.

„Vy jste určitě Evert a Pilar! Lara Belmonteová. Vítám vás. Jak bylo v Římě?“

Evert nadzvedl klobouk.

„Moc hezky, děkuji, opravdu si vážíme toho, že jste to pro nás zařídila.“

„To mě těší! Můžete dát klíčky od auta Salvatoremu, postará se vám o zavazadla.“

Lara se podívala na hodinky.

„A teď, přátelé, je nejvyšší čas, abychom se odebrali do restaurace. Následujte mě!“

Vedla skupinu přes štěrkové prostranství, po několika schodištích nahoru, pak úzkou stinnou uličkou mezi robustními kamennými domy. Všude bylo ticho a klid, jen v dálce štěkali psi a někde tiše tlachalo rádio. Nad jejich hlavami viselo mezi domy prádlo ve dvou i třech řadách nad sebou. Nikde ani živáčka.

Hugo se zvědavě rozhlížel. Opravdu je tady restaurace? Podle toho, jak se tvářili spolucestující, nebyl jediný, kdo měl pochybnosti.

Po očku pokukoval po nově příchozí dvojici. Evert a Pilar Erlanderovi bezesporu vyčnívali ze skupiny, nejen svým stylovým šik oděvem. Oba trošku zápasili s chůzí. Evert proto, že kulhal, a Pilar kvůli tomu, že její vysoké podpatky si nerozuměly se schody a nerovnou dlažbou.

Za pahorkem, dál v moři, bylo vidět siluety dvou ostrovů.