Přeložila Drahomíra Michnová

LISTEN FOR THE LIE

Copyright © 2024 by Amy Tintera

All rights reserved.

Translation © Drahomíra Michnová, 2025

ISBN 978-80-284-0702-5

Lauře, Emmě a Danielovi.
Díky, že jste měli tolik nápadů.

1. KAPITOLA

LUCY

Jeden podcaster se rozhodl, že mi zničí život, a tak koupím kuře.

Sedím ve své kóji ve firmě Investiční služby Waltera J. Browna, čekám na vyhazov a spřádám plány, jak to kuře připravím. Před dvěma hodinami jsem přestala předstírat, že pracuju. Teď už jen hledím na recepty ve svém mobilu a sním o tom, jak strkám kuřeti do zadku citrony.

Je to kuře na omluvu, pro mého přítele.

Je to jako to zásnubní kuře. Takové, jaké ženy předkládají svému příteli, aby ho ponoukly, že je má požádat o ruku. Až na to, že tohle je kuře à la „promiň, že jsem ti neřekla, že jsem hlavní podezřelá z vraždy své kamarádky“.

Zkrátka omluvné kuře.

„Lucy?“

Vzhlédnu od telefonu a vidím, že můj šéf stojí ve dveřích své kanceláře. Upraví si kravatu a odkašle si.

„Mohla byste na chvíli?“ požádá mě.

Konečně. Dnes ráno se očividně rozhodli, že mě vyhodí. Mít kancelář s prosklenými stěnami je vždycky zvláštní libůstka, ale je to obzvlášť divné, když v ní máte schůzku s třemi dalšími manažery a nikdo z nich se během ní nedokáže ovládnout, aby se v jednom kuse nedíval na asistentku, o které se zjevně celou tu dobu diskutuje.

„Jistě.“ Strčím si telefon do kapsy a následuju ho do jeho čisťoučké kanceláře.

Pracuju ve firmě už skoro rok, ale úzkostlivý pořádek panující v této místnosti mi vždycky vyrazí dech. Na béžových stěnách nevisí jediný obrázek, nic. Žádné krabice naskládané někde v rohu. Na psacím stole je pouze monitor a klávesnice.

Když z ní Jerry Howell každý večer vyjde, nezanechává absolutně žádné stopy, že tam kdy byl. Pravděpodobně se minul povoláním sériového vraha.

Je mu ovšem teprve něco málo přes čtyřicet. Takže spousta času na to, aby si našel nového koníčka.

Posadím se na židli na druhé straně jeho stolu a snažím se nasadit příjemný výraz. Takový, který by neprozrazoval, že jsem klidně přemýšlela o tom, jak vraždí lidi.

(Obvinění z vraždy má ten vedlejší účinek, že strávíte hodně času přemýšlením o ní. Zvyknete si na to.)

Jerry natáhne ruku, aby si sáhl na vlasy, a pak rychle složí ruce na desku stolu. Dělá to často. Myslím, že měl ve zvyku pohrávat si s vlasy, ale teď už plešatí a nechává se stříhat hodně nakrátko.

„Je mi to líto, Lucy, ale musíme vás propustit,“ řekne k ničímu překvapení.

Přikývnu.

„Bohužel snižujeme stavy.“ Dívá se přitom na nějaký bod těsně za mým ramenem, místo aby mi hleděl do obličeje. „Musíme se o asistentky podělit. Chelsea teď bude asistovat mně i Raymondovi. Je mi to líto.“

Chelsea si to opravdu vyžere. Bude pracovat za dva, a to všechno kvůli jakémusi podcastu o skutečných zločinech.

„Chápu.“ Vstanu. Jerrymu se očividně uleví, že nehodlám ztropit scénu.

Přes tu neprozíravě zvolenou skleněnou stěnu kanceláře vidím, že u mého stolu už stojí člen ochranky. Je to standardní postup, když je někdo propuštěn, ale nemůžu si nevšimnout, že všechny tři asistentky, s nimiž jsem až dosud seděla v kóji, utekly.

Předpokládám, že nedostaneme na rozloučenou nápoje typu „omlouváme se, že jste byla vyhozena kvůli podezření z vraždy“.

Můj stůl není tak bez poskvrnky jako ten Jerryho a chvilku mi trvá, než si sbalím svůj hrnek, láhev s vodou, kabelku a několik balzámů na rty. Člen ochranky tam celou tu dobu netrpělivě přešlapuje.

Doprovází mě přes teď už tichou kancelář k výtahu. Ostatní na nás buď civí, nebo naopak dělají, že to nevidí. Chelsea vypadá naštvaně.

Vstoupím do výtahu. Dveře se zavřou.

Chlapík se ke mně s úsměvem nakloní. Jeden z jeho horních řezáků překrývá druhý.

„Tak co, udělala jste to? Zabila jste ji?“

Vzdychnu. „Nevím.“

„Vážně? Je to pravda?“

Dveře výtahu se s cinknutím znovu otevřou. Vystoupím a ohlédnu se na něj.

„Na pravdě nezáleží.“

2. KAPITOLA

LUCY

Asi by nebylo fér říct, že mi ten podcast zničil život.

Přísně vzato mi ho zničil ten večer, kdy byla Savvy zavražděna.

A pak byl zničen znovu, následující den, když jsem se rozhodla jít časně ráno na procházku a na šatech mi zasychala její krev.

A potřetí, když všichni v mém rodném městě dospěli k závěru, že jsem ji zabila já.

Ale podcaster, který ten případ po pěti letech vytáhl na světlo, můj život zrovna nezlepšuje.

Připravuju to omluvné kuře, protože moji bývalí spolupracovníci nejsou jediní, kdo poslouchá nejnovější sérii podcastu Bena Owense. Můj přítel Nathan se choval divně, když se včera večer vrátil z práce. Přišel pozdě, byl cítit pivem a vyhýbal se mi pohledem. Někdo ho očividně uvedl do obrazu.

Abych byla upřímná, nikdy jsem mu to neměla v úmyslu říct. Nathan se nezajímá skoro o nic jiného než o sebe. Nenapadlo mě, že na to přijde.

Znám spoustu do sebe zahleděných mužů, ale Nathan je všechny hravě strčí do kapsy. To se mi na něm líbí nejvíc. Už si ani nepamatuju, kdy mi naposledy položil nějakou osobní otázku. Když jsem mu řekla, že jsem byla po dvacítce asi dva roky vdaná, reagoval: „To nic, nechceš jít do kina?“

Jsem si jistá, že si mě někdy na začátku našeho vztahu musel vygooglit, ale ten případ nevyvolal pozornost celostátních médií a já jsem ve skutečnosti nebyla zatčena za trestný čin, takže byste museli trochu pátrat, abyste to někde vyšťourali. To by byla pro Nathana příliš velká námaha.

Ale teď je díky mému nejméně oblíbenému podcasterovi vražda úplně první věc, která na vás vyskočí, když zadáte do Googlu „Lucy Chaseová“. Takže peču omluvné kuře a připravuju se na to, že dostanu kopačky. Čerstvě po tom vyhazovu z práce.

Abychom byli k Benovi Kreténu Owensovi spravedliví, můj vztah s Nathanem by stejně vydržel ještě tak nanejvýš měsíc nebo dva, i kdyby se do něj teď nepřipletlo to překvapení v podobě vraždy. Chodili jsme spolu teprve tři měsíce, když mi nabídl, abych se k němu nastěhovala. Byli jsme ještě ve fázi, kdy jsme se na sebe vrhali při každé příležitosti, navíc mně zrovna končila dosavadní nájemní smlouva, takže sestěhování vypadalo jako logické řešení. Stejně jsem trávila každou noc u něj.

Bohužel tahle fáze skončila asi dva týdny poté, co jsem se k němu přestěhovala. Jsem si docela jistá, že Nathan svého rozhodnutí litoval, ale on je ten typ člověka, který se za každou cenu vyhýbá konfliktům. Takže teď spolu tak nějak rozpačitě už dva měsíce bydlíme, i když jsem přesvědčená, že z toho ani jeden z nás není nijak nadšený.

Budiž toto poučením pro všechny muže, kteří nezvládají konflikt – postavte se k tomu čelem a své přítelkyně se zbavte; jinak můžete skončit tak, že budete žít s podezřelou z vraždy navěky.

Dveře bytu se otevřou a Nathana běží přivítat Brewster, který radostně vrtí ocasem.

Lhala bych, kdybych tvrdila, že malý chlupatý obličej světlého labradora nehraje roli v mém rozhodnutí žít s tímto mužem dál. Nathan je možná hluboce průměrný chlap, ale má skvělý vkus, pokud jde o psy.

A taky pokud jde o byty. Nedávno zrekonstruovaná garsonka o rozloze osmdesáti metrů čtverečních s myčkou nádobí a vestavěnou pračkou a sušičkou je víc, než jsem si kdy v Los Angeles mohla dovolit. Podlahy z tvrdého šedého dřeva a kuchyňská linka s pracovními deskami ze sněhobílého mramoru sice už nejsou tak módní, ale pořád jasně signalizují, že platíte měsíční nájem v takové výši, která by lidi ve většině jiných částí země vyděsila.

„Ahoj, ty kluku.“ Nathan se dlouho mazlí se svým psem a snaží se vyhnout pohledu na mě. „Něco tu pěkně voní.“

„Upekla jsem kuře.“

Vstane a konečně se letmo podívá mým směrem. Jeho pozornost se obrací ke kuřeti, které chladne na sporáku.

„Skvělé.“ Sundá si kravatu a rozepne si límeček.

Tuze ráda jsem ho při tom pozorovala. Když si uvolňuje horní knoflík, vždycky natáhne krk na stranu a je na tom něco opravdu sexy. Pokaždé když přišel domů, jsem všeho nechala a přiskočila k němu, abych ho políbila. Vjela jsem mu rukama do tmavých vlasů, které v práci nosil dokonale sčesané na jednu stranu, a trochu jsem mu je rozcuchala, protože si myslím, že tak mu to sluší víc.

Všimne si, že na něj upřeně hledím, a najednou vypadá vyplašeně. „Já se, ehm, jdu převlíct.“ Vystřelí do ložnice, jako bych ho snad chtěla kvůli polibku honit.

Vyndám porcovací vidličku a nůž. Kuře se teď jeví jako špatný nápad. Možná mi na tom, abych se omluvila, dostatečně nezáleží.

Jenže jestli mě Nathan vyhodí, budu si muset najít nové bydlení a pronajímatelé vyžadují otravné věci, jako třeba abyste prokázali, že máte nějaký příjem.

Zapíchnu vidličku do kuřete právě ve chvíli, kdy se Nathan vrátí do kuchyně. Polkne, ohryzek mu poskočí a já si na okamžik představím, jak ho tou vidličkou bodám přímo do krku. Má jen dva hroty, takže by zanechala dvě malé krvavé dírky, jako upíří kousnutí.

Druhou rukou držím nůž a hledím na něj, oběma rukama svírám své zbraně a čekám. Chci, aby to řekl první. On je ten, kdo si očividně myslí, že jsem vrah; tak by to měl říct první. Jsem si jistá, že taková jsou pravidla.

Zírám na něj. On zírá na mě.

Nakonec se zeptá: „Jak bylo v práci?“

„Vyhodili mě.“

Obejde mě a sáhne do pultu vedle lednice. „Super. Chceš víno? Já si víno dám.“

Čekám, až mu má slova dojdou, ale on se jen natáhne po láhvi, nevnímá mě.

Zabodnu nůž do kuřete, přesně mezi prso a stehno. Možná jsem použila trochu víc síly, než bylo nutné.

Nathan nadskočí. Usměju se.

Tímhle stylem skončí jako manžel vražedkyně.

Podcast Kdo tady lže? s Benem Owensem

1. DÍL – „NEJROZTOMILEJŠÍ DÍVKA,
JAKOU JSTE KDY POTKALI“

Maya Harperová: Prošla jí vražda a všichni to vědí. Každý člověk v Plumptonu ví, že Lucy Chaseová zabila mou sestru. Jen to nikdo nemůže dokázat.

Maye Harperové bylo osmnáct let, když byla její starší sestra Savannah zavražděna. Popisuje Savannah jako zábavnou a milou ženu, takový ten typ, který dokáže zorganizovat večírek ani ne za hodinu a dát mu takovou podobu, aby to vypadalo, že na přípravách pracovala celý měsíc.

Maya:Byla prostě ke všem tak milá a vstřícná! A taky ta nejlepší sestra. Když chodila na střední školu, občas mi dovolila, abych si s ní a s jejími kamarádkami někam vyrazila. A to jsme si ani nebyly věkově moc blízké. Byla o šest let starší než já. Neznala jsem nikoho jiného, kdo by měl starší sestru, která by tahala desetileté dítě s sebou na fotbalové zápasy.

Maya si se mnou povídala ochotně, ale pochybovala, že zjistím něco nového.

Maya:Víte, že si naše rodina najala tři různé soukromé vyšetřovatele, že? Jako že to moji rodiče nevzdali. Nevím, jestli se dá ještě něco najít.

Ben:To vím, jo.

Maya:Ale myslím, že to není na škodu. Jako, už je to pět let a zdá se, že už nikoho nezajímá, že je Savvy mrtvá. Všichni to vzdali.

Stručná poznámka – často uslyšíte, že lidi, kteří Savannah znali, o ní mluví jako o „Savvy“. Tak jí totiž většina lidí říkala.

Ben:Takže jste neslyšeli žádné novinky od policie nebo státního zástupce či kohokoli jiného?

Maya:Už několik let ne. Všichni věděli, že to Lucy udělala, jen to myslím nemohli dokázat.

Ben:Nikdy neexistovali žádní jiní podezřelí?

Maya:Ne. Jako, Lucy byla celá od Savvyiny krve, když ji našli. Pod nehty měla Savvyinu kůži a Savvy zase měla na paži škrábance a modřiny, které odpovídaly Lucyiným prstům. Lidi je viděli, jak se na té svatbě hádají. Lucy ji zabila. Zabila mou sestru a prošlo jí to, protože ti nemožní policajti tvrdili, že nemají dostatek důkazů, aby ji mohli zatknout.

Ben:Byla jste v poslední době s Lucy v kontaktu?

Maya:Ne. Ne od té doby, co opustila Plumpton. Už se sem od té doby nevrátila, i když tu její rodiče pořád žijí.

Ben:Pořád tvrdí, že si nic nepamatuje z té noci, kdy Savannah zemřela?

Maya:Jo, to byla její verze.

Ben:Věříte jí?

Maya:Samozřejmě že jí nevěřím. Nikdo jí nevěří.

Je pravda, že Lucy Chaseové nikdo nevěří? Něco tají, nebo lidé z Plumptonu už pět let obviňují z vraždy nevinnou ženu?

Pojďme to zjistit.

Tady je Ben Owens a toto je podcast Kdo tady lže?, ve kterém odhalujeme všechny lži, jež lidé říkají, a hledáme pravdu.

3. KAPITOLA

LUCY

Nathan, jak se zdá, nemá koule.

Jedli jsme kuře. Pili jsme víno. Pohrávala jsem si s obřím kuchyňským nožem, jen abych si užívala, jak se Nathan potí. Blábolil o práci. Neptal se, jestli jsem vražedkyně.

V tuhle chvíli jsem zvědavá, jak dlouho to může trvat. Zjevně se se mnou chtěl rozejít už nějakou dobu a teď se bojí, že ho zavraždím. Určitě brzy najde své koule a skutečně vysloví větu: „Prosím tě, odstěhuj se z mého bytu a už mě nikdy nekontaktuj“.

Pozitivní je, že mám víc času na hledání nového bydlení, když ještě čekám na nevyhnutelné. Zrovna dnes ráno jsem našla velmi slibnou nabídku bytu 1 + kk bez požadavků na příjem. Vypadá to tam jako na smetišti a pronajímatel chtěl vidět fotku mých chodidel, když jsem mu napsala e-mail, ale co. Byt je levný.

Někdy přemýšlím o tom, že moje dvaadvacetiletá verze by byla naprosto zděšená z té skoro třicetileté. Ta zářivá, samolibá novomanželka s domem se čtyřmi ložnicemi si byla tak jistá, že má život vyřešený a že všechno bude klapat podle ní.

A hádej co, blbečku?

Taky jsem během víkendu vlažně odpověděla na několik pracovních nabídek a už i obdržela jednu zamítavou odpověď. V poslední době je všechno fakt docela zabitý (slovní hříčka).

Ale abych řekla pravdu, o žádné nové zaměstnání vlastně nestojím. Už jsem pod pseudonymem vydala tři zamilované romány a toho třetího se skutečně prodalo už několik výtisků. Je to nečekaný zvrat vzhledem k tomu, jak málo lidí si koupilo mé první dvě knihy, ale to znamená, že musím pracovat na té další o to pilněji, abych neztratila tempo.

A možná se s trochou štěstí začne prodávat tolik výtisků, abych si nemusela dělat starosti s hledáním dalšího nudného zaměstnání, které tak akorát otupuje mozek.

Samozřejmě si teď musím dělat starosti s tím podcasterem, který si důkladně posvítil na mou minulost, a s tím, aby žádný čtenář nezjistil, že autorka jeho nového oblíbeného milostného románu s komickými prvky je ve skutečnosti podezřelá z vraždy. Nikdo kromě mé agentky, nakladatele a babičky o mé kariéře autorky milostných románů neví, ale jsem oblíbeným tématem pro amatérské internetové slídily.

Ta myšlenka mi vrtá hlavou celý víkend. V pondělí ráno uběhnu na běžeckém pásu v posilovně v Nathanově komplexu pár kilometrů navíc a pak zamířím do obchodu s potravinami, protože potřebuju sdělit své pocity čokoládě. Spoustě čokolády.

Obchody s potravinami nejsou v L. A. nikdy prázdné, ani ve všední den, protože tady nikdo nemá skutečnou práci. Manévruju kolem nějaké ženy u vchodu. Právě telefonuje a má na sobě legíny, které pravděpodobně stály víc než celý můj outfit. Skvěle jí tvarují zadek.

Zamířím s vozíkem do oddělení ovoce a zeleniny. Možná koupím něco, co před Nathanem pečlivě nakrájím na drobné kousky.

(Kdybych byla hodnější člověk, prostě bych řekla: „Hele, ty jsi slyšel o tom podcastu, že?“ a ušetřila bych ho jeho trápení. Měla bych se snažit nebýt taková kráva. Tak možná zítra.)

Jakási štíhlá blondýnka poklepává jedním prstem na máslovou dýni a já se ze všech sil snažím nepředstavovat si, jak ji tou dýní vezmu po hlavě.

Nedaří se mi to. Ukazuje se, že dýně je moje slabost.

Zajímalo by mě, jestli by přežila úder o lidskou hlavu. Nejspíš by se rozletěla na kusy a ten člověk by skončil s bolestí hlavy a dýňovou fašírkou rozmazanou po celém obličeji.

Žena vzhlédne a všimne si, že na ni upřeně civím. Usměju se, jako že jsem si vůbec nepředstavovala, jak ji dýní utluču k smrti. Odchází pryč a ještě na mě přes rameno vrhne znepokojený pohled.

Vážně bych se měla snažit nebýt taková kráva.

Nechci myslet na vraždu, ale zdá se, že se tomu nedokážu ubránit. Nedělám to u každého, ale už jsem si mockrát představovala, že někoho zabiju.

Začalo to nedlouho po smrti Savvy. Všichni říkali, že jsem ji zavraždila já, a já zase nedokázala s jistotou říct, že ne, tak jsem začala přemýšlet o všech způsobech, jak jsem to mohla udělat. Napadlo mě, že když si projdu dost možností, třeba přijdu na něco, co by ve mně zažehlo nějakou vzpomínku.

Zatím bez úspěchu. Ale třeba na to jednoho dne narazím. Budu si představovat, jak zabíjím servírku prázdnou sklenicí od mléčného koktejlu, a ono se mi to všechno najednou vybaví. Ach ano! Přesně tak! Savvy a já jsme se hádaly, jestli je lepší jahodový nebo čokoládový koktejl, a já jsem se rozčílila a zavraždila ji svou sklenicí. Odveďte mě, strážníku!

Moc bych si přála, aby policie našla vražednou zbraň. Ušetřilo by mi to spoustu představ, jak někoho vraždím.

Zazvoní mi mobil. Podívám se na displej a vidím slovo Babi, což mě nepřekvapí. Telemarketing a babička – ti jediní používají telefon k jeho původnímu účelu.

Přijmu hovor a tisknu si telefon k uchu. „Ahoj, babi.“

Chlapík vedle mě se na mě usměje, jako že mi schvaluje, že mluvím s babičkou. Zajedu s vozíkem do rohu k zelí.

„Lucy, zlato! Ahoj. Máš chvilku? Neruším?“

Vždycky se ptá, jestli neruší, jako by si myslela, že mám diář úplně nabitý společenskými akcemi. Vždyť ani nemám žádné blízké přátele. Jen pár známých z práce, kteří se mnou rozhodně už nikdy nepromluví.

„Kdepak, jenom zrovna nakupuju něco k jídlu,“ odpovím.

„Jak se má Nathan?“

„Jo… no, však víš. Nathan.“

„To říkáš pořád a já nevím, co tím myslíš. Nikdy jsem se s tím člověkem nesetkala.“

„Má se fajn.“

„Aha.“ Odkašle si. „Poslyš, chci tě o něco poprosit.“

„O co?“

„Je to vlastně jen taková malá laskavost a ráda bych ti připomněla, že jsem už skoro mrtvá.“

„Ale, babi, to říkáš už dvacet let.“

„No vidíš, tak je logické, že už jsem tomu opravdu blízko!“ Zachechtá se.

„Jsi opilá?“

„Lucy, jsou dvě hodiny odpoledne. Samozřejmě že nejsem opilá.“ Odmlčí se. „Jen mám trochu špičku.“

Potlačím smích. „O jakou laskavost se jedná?“

„Rozhodla jsem se uspořádat narozeninovou oslavu. Velkou. Mám přece slavných osmdesát, ale to ty víš.“

„Jasně že vím.“

Opravdu to vím. Babiččiny narozeniny si jako jediné pamatuju i bez poznámky v kalendáři.

„Samozřejmě přiletíš?“ Její hlas je plný naděje.

Sakra.

„Nemůžu pořádat oslavu bez své nejmilejší vnučky.“ Přepnula do pocitu viny.

„Víš, že je neslušné přede mnou říkat, že jsem tvoje nejmilejší, když máš celkem tři vnoučata?“

„Obě víme, že Ashley a Brian jsou kreténi.“

„Ale myslím, že stejně bychom měly aspoň předstírat, že je máme rádi.“

„No jo. Jenže nemůžu mít narozeninovou oslavu, na které by byli jen samí kreténi.“

Smála bych se, nebýt rychle narůstajícího strachu.

„Myslíš, že by sis mohla vzít v práci volno?“ zeptá se mě.

„Dostala jsem padáka.“

„Výborně! Teda chci říct, že je mi to líto,“ dodá spěšně.

„Víš, že mě ta práce stejně nebavila.“

„Tak beru svou omluvu zpět. Gratuluju k vyhazovu.“

„Díky.“

„Když teda máš tolik volného času, co takhle delší návštěva? Týden? Už jsem mluvila s tvou mámou a ona říkala, že u nich můžeš zůstat tak dlouho, jak budeš chtít.“

„Týden?“ vykřiknu tak hlasitě, že se kolemjdoucí žena zatváří velmi vyděšeně.

„No, je to všechno na poslední chvíli a tvoje máma má tu zlomenou nohu… Potřebovaly bychom pomoct s přípravama. Nechala bych tě bydlet u sebe, ale bohužel tu není dost místa.“

Představa, že strávím v rodném městě jeden den, je sama o sobě už dost hrozná, ale celý týden?

Sedm dní na místě, kde jsem kdysi byla úspěšná, vdaná a měla spoustu přátel, kteří mi záviděli mé (falešné) štěstí.

Byl by to pravý opak triumfálního návratu. O pět let později se tam připotácím zpátky, nezaměstnaná a rozvedená, bez přátel. Ani nemůžu nikomu říct, že jsem vydala už tři knihy. Otřesu se, když se spustí mlhový zvlhčovač na zeleninu a postříká mi ruku i zelí. Poodstoupím od něj.

„Leda bys vzala i Nathana a ubytovali byste se v hotelu? Máma by jistě pochopila, že se ubytujete v hotelu, kdybys přijela i s ním.“

Na okamžik si představím, že Nathana pozvu, aby jel do Plumptonu v Texasu se mnou. Říkám si, jestli by to bylo něco, co by ho konečně dohnalo k tomu, že mi dá kopačky. Návštěva místa činu by pravděpodobně byla silná káva i pro něj.

„Můžeš odmítnout.“ Na druhém konci slyším cinkání, nejspíš kostek ledu o sklo. „Vím, že máš určitě hodně práce…“

„Víš, že nikdy nemám hodně práce.“

„To je tak zvláštní, že to vždycky říkáš. Lidi v tvém věku jsou obvykle tak pyšní na to, že nemají čas. Jedna holka z kostela si mi už nejmíň stokrát stěžovala, že neví, kam dřív skočit. Už si říkám, jestli to není volání o pomoc.“

„Mluvila jsi i s tátou? Jakože o tom, že budu u nich?“

„Samozřejmě že ne. Snažím se rozhovorům s tvým otcem vyhýbat, jak jen to jde. Ale Kathleen s ním mluvila. Nechtěly jsme, aby pro něj pak tvůj příjezd byla nějaká přepadovka.“

„Nikdy neměl rád překvapení.“

„To ne. Takže to znamená, že přiletíš?“

Hledím na máslovou dýni a zvažuju, že ji rozbiju o vlastní hlavu.

„Lucy?“

Zamrkám. „Promiň. Dýně.“

„Nekupuj si dýni, letíš přece do Texasu!“

„Panebože.“

„Je to tak?“ Opět ta naděje v hlase.

Vzdychnu. Nemůžu říct ne jedinému členovi rodiny, kterého mám ráda. Jednomu z těch lidí vůbec, které mám ráda. „Ano. Přijedu do Texasu.“

Do ucha mi zašeptá tichý hlas, hlas, který se vždycky snažím ignorovat Pojďme zabít –

Sevřu telefon pevněji a přiměju ten hlas, aby zmlkl.

„No to je báječné! Myslíš, že Nathan bude chtít přijet taky?“

Přerývaně se nadechnu. Ten hlas, zdá se, zmizel. „Myslím, že se nebude moct utrhnout z práce.“

„No jasně. Tak já ti koupím letenku. Můžeš odletět už tenhle víkend?“

„Nemusíš mi kupovat letenku.“

„Ale blbost, já chci. Stejně budu brzo mrtvá.“

Možná budeme všichni brzo mrtví, ale vypadá to, že doufat v něco takového je až příliš troufalé.

„Jasně, tenhle víkend.“ Znovu zvážím její poslední větu. „Počkej, ty jsi nějak nemocná?“

„Ne že bych o tom věděla, ale moji přátelé padají jako mouchy, takže je to opravdu jen otázka času.“

„To je ten správný přístup.“

„Poslyš, já už sice moc neřídím, ale asi bych zvládla dojet do Austinu a vyzvednout tě. Pokud mi nastartuje auto. Dneska nikdy nevíš.“

„S tím si nedělej starosti. Vezmu si auto z půjčovny. A zajistím si hotel.“

„No, to se tvé matce líbit nebude.“

Štípnu se prsty do kořene nosu.

„A, Lucy?“

„No?“

„Slyšela jsi o tom podcastu, že? O tom o tobě?“

4. KAPITOLA

LUCY

Musím si koupit kufr, protože běžně necestuju. Kdysi jsem vlastnila krásnou soupravu cestovních zavazadel, ale od svého bývalého manžela jsem se stěhovala tak, že jsem měla oblečení nacpané v pytlích na odpadky.

Brewster mě doma vítá hned u dveří a nadšeně očichává nový fialový kufr. Nathan je doma, má na sobě ještě černé kalhoty a bílou košili, co nosí do práce. Když uvidí kufr, rozzáří se. Pomalu, kámo.

„Ty někam jedeš?“

Postavím kufr na zem. „Ne, to je na mrtvolu.“

Spadne mu brada. Podívá se na mě a zase na kufr.

„Co jako?“ Kouknu na kufr. „Myslíš, že jsem si měla pořídit větší?“

Několik vteřin na mě zírá, pak dlouze a naštvaně vydechne. „Ježíšikriste, Lucy.“

Skloním se a pohladím Brewstera. Olízne mi ruku, neuvědomuje si to napětí v místnosti. Psi nevědí, že existují podcasty o vraždách. Zatracení šťastlivci.

„Ani jsi to nechtěl předstírat, že?“ zeptám se.

„Co jako?“ Mezi obočím se mu objeví drobná vráska. Má dokonalé losangeleské obočí. Vytvarované profesionálem. Líbilo se mi, že je typ chlapa, který nemá pocit, že by jeho mužnost souvisela s jeho krásou (nebo jejím nedostatkem).

Teď mě ta dvě bezvadně vytrhaná obočí rozčilují.

„Spousta lidí předstírá, že si myslí, že jsem to nespáchala,“ říkám. „Tváří se, jako že chtějí slyšet mou verzi. Jako že si na tu věc ještě neudělali svůj názor.“

„Aha. Já, ehm, chci opravdu slyšet tvou verzi…“

Obrátím oči v sloup. Znělo to tak neupřímně, že se na to ani neobtěžuju reagovat.

Některým chlapům se to podezření z vraždy skutečně líbí. Prvních pár let poté, co se to stalo, jsem občas dostávala e-maily s nějakým laškovným pozváním na rande. Asi hledači dobrodružství. Nebo mě chtějí zachránit. Jsem opravdu lákavý objekt k záchraně.

Nathan mezi ně očividně nepatří.

„Ty… někam pojedeš?“ zeptá se po dlouhém mlčení.

„Do Texasu. Moje babička pořádá oslavu svých narozenin.“

„Aha.“

„A tebe tam zve taky.“

Zamrká. „Já, ehm… Nevím, jestli můžu… víš, kvůli práci.“

„Jasně.“

„Kdy odjíždíš?“

„Letím v pátek. Budu pryč asi týden.“

Přikývne. Čekám, že mi navrhne, abych si, až budu odcházet, odnesla všechny své věci. Jediným zvukem je Brewsterovo hlasité čenichání, jak důkladně zkoumá lem nohavic mých džín.

„Řekneš mi to?“ zeptá se nakonec.

„Co?“

„Tu tvoji verzi.“

Do prdele. Chlapi jsou takové bábovky! Bojí se s vámi rozejít přímo, tak prostě začnou být zlí nebo se o vás úplně přestanou zajímat, až se nakonec naštvete a dáte jim kopačky vy.

Ovšem je to riskantní tah, naštvat podezřelou z vraždy natolik, aby vás poslala k vodě.

„A ty bys mi věřil, kdybych ti ji řekla?“ zeptám se. Zabzučí mi telefon. Vyndám ho z kabelky a vidím zprávu od mámy.

Nebudeš bydlet v hotelu. Právě ti chystám pokoj pro hosty.

Rychle vyťukám odpověď. Mně nevadí bydlet v hotelu.

Podívám se na Nathana a vidím, že odpověď na mou otázku zní jasně: ne.

„Ano,“ zalže.

„Pořád si nic z té noci nepamatuju, ale v životě bych Savvy neublížila.“

Ty věty mi vycházejí z úst snadno. Už jsem je vyslovila stokrát.

Nathan na mě upřeně hledí, jako by čekal víc. Vždycky to tak s nimi je.

Zazvoní mi telefon, na displeji svítí mámino jméno. Vzdychnu, přejedu displej prstem a zvednu to.

„Nebudeš bydlet v hotelu.“ Její tón neponechává žádný prostor pro argumentaci.

„Ahoj, mami, jak se máš?“ zeptám se úsečně. Nathan na mě pořád zírá, a tak vyjdu na balkon.

„Mám se dobře. Nebudeš bydlet v hotelu.“

„Babička říkala, že máš zlomenou nohu.“ Podívám se dolů a sleduju, jak nějaká žena dole na chodníku veze kočárek. Vykukuje z něj malý mopslík a nastavuje svůj sražený ksichtík slunci.

„Přestaň měnit téma.“

„Myslela jsem, že máš ráda, když se snažím o nenucenou konverzaci. Když se chovám jako normální člověk a tak.“

„Lucy.“ Už teď jí jdu neuvěřitelně na nervy, a to jsem ještě ani nedorazila.

„Ať se v tom pokoji ubytuje Ashley nebo Brian. Budou tam taky, že?“

„Jen na jednu nebo dvě noci. Ty budeš bydlet u nás. Máme tu místa dost. A kromě toho, co by tomu všichni řekli, kdybys nebydlela u nás?“

Aha. To je jediný důvod, na kterém záleží.

Otočím se a opřu se o zábradlí. Vidím, že Nathan zuřivě píše nějakou zprávu. „Bože chraň, aby mě lidi pomlouvali. Neumím si ani představit, jaké by to bylo.“

„Nejlevnější hotel ve městě beztak stojí nějakých osmdesát dolarů na noc a pochybuju, že by odpovídal tvým měřítkům.“

„Je od tebe odvážné předpokládat, že mám nějaká měřítka.“ I když máma má pravdu. Vzhledem k tomu, že jsem právě přišla o práci, nepotřebuju utrácet několik set dolarů za pokoj v hotelu.

„Prostě zůstaň u nás, Lucy. Nekomplikuj to.“

Vynechala dovětek „jako vždycky“. Asi jsem si ho měla domyslet.

„Tak dobře. Děkuju.“

„No vidíš.“ Zní to překvapeně, jako by ani neočekávala, že uspěje. Asi měknu. „Dobře.“

„Co jsi dělala, že sis zlomila nohu?“

„Spadla jsem z nekonečných schodů ve fitku. Znáš ty schody, co se točí pořád dokola a nikam nevedou? No, je to docela vysoko a já jsem přehlédla jeden schod a… bylo to přinejmenším trapné.“

„To muselo být bolestivé.“

„Bylo. Každopádně tě už nechám. Jo, a řekla ti babička o tom –“

„Jo, o tom podcastu vím.“

Vlastně o tom podcastu vím déle než kdokoli jiný. První e-mail mi přišel před pěti měsíci.

Od: Ben Owens

Předmět: Podcast Kdo tady lže?

Dobrý den, Lucy,

jmenuji se Ben Owens a jsem novinář a moderátor podcastu Kdo tady lže? Dělám nějaký výzkum ohledně vraždy Savannah Harperové a rád bych si s vámi sedl a popovídal. Vlastně taky bydlím v Los Angeles, takže bych rád přijel k vám. Neváhejte mi prosím napsat e-mail nebo zavolat na číslo 323-555-8393.

Zdraví

Ben

Neodpověděla jsem.

Můj výzkum objevil první sérii jeho podcastu a několik novinových článků, které přinesly rozhodně smíšené recenze.

„Pochybná etika,“ stálo v jednom článku, „ale nemůžete se hádat s výsledky!“ Další článek popisoval Bena jako muže „chlapeckého vzhledu“, což mě přimělo nenávidět ho ještě víc. Nikdy jsem neměla ráda muže, o nichž se říkalo, že mají chlapecký vzhled. Vždycky jsou namyšlení.

Ale nikdy neodpovídám na e-maily o Savvy a neudělala jsem výjimku ani u tohohle samolibého debila, takže jsem si e-mail přesunula do archivu a dál se jím nezabývala.

Na většinu e-mailů o Savvy samozřejmě není třeba odpovídat. Obvykle jsou to nějaké výkřiky typu „Jak se na sebe vůbec můžeš podívat do zrcadla, ty bezcitná mrcho?“ nebo „Smaž se v tvým vlastním pekle!“, jenže skoro vždycky s tím špatným tvarem zájmena, což je nesmírně rušivé. Urážka nemá ten zamýšlený účinek, když jsou v ní gramatické chyby. Odpověděla bych a upozornila je na to, ale podle mých zkušeností blbci neocení, když jim opravíte pravopis.

Posadím se na postel vedle otevřeného kufru a procházím e-maily, které mi Ben poslal už před několika měsíci. Brewster šťouchne čumákem do sáčku s gumovými medvídky na nočním stolku a já ho odeženu a jeden si strčím do pusy.

Druhý e-mail přišel několik týdnů po tom prvním a Ben mě v něm znovu žádal o schůzku. A pak třetí:

Od: Ben Owens

Předmět: Podcast: Kdo tady lže?

Dobrý den, Lucy,

poslední e-mail! Opravdu bych s vámi rád udělal rozhovor a vyslechl si vaši verzi toho příběhu. Jsem ochotný se sejít za podmínek, jaké si určíte. Podcast už je na světě a myslím si, že je důležité slyšet vylíčení té události z vašeho pohledu.

Zdraví

Ben

Ach, ten milý, naivní Ben. Nikoho můj pohled na věc nezajímá. Ale abych byla spravedlivá, moje verze je, že „si nic nepamatuju“, což není zrovna to, po čem posluchači lační. A zřejmě by tomu ani nevěřili. Letmo nahlédnu ze dveří na Nathana, který na gauči zapíjí své rozpačité pocity ze své přítelkyně vražednice, po napjatém obličeji mu pableskuje záře z televize.

Až dosud jsem se snažila nemyslet na to, jak je tahle série podcastu populární, ale teď mi to už nedá. Napíšu do Googlu Ben Owens Kdo tady lže? Vyskočí na mě jeho fotka. Vypadá velmi samolibě.

O tom podcastu je tu spousta článků. Případu se chopily obvyklé weby o skutečných zločinech, ale rozšířil se i po celostátních médiích. Časopisy jako Entertainment Weekly a Vanity Fair a tucet dalších přinášejí články s titulky jako „Tato vražda na maloměstě se stane vaší novou posedlostí skutečnými kriminálními případy“ a „Přijďte kvůli vraždě, zůstaňte kvůli přízvuku: Podcast Kdo tady lže? rozkrývá chladnokrevnou vraždu v Texasu“. Na Twitteru to spustilo úplnou lavinu teorií.

Zdá se, že lidé vytvořili týmy, protože mi stále vyskakuje „Tým Savvy“. Logika velí, že musí existovat i nějaký „Tým Lucy“, ačkoli ho nikde nevidím.

Vzhledem k přívalu mediální pozornosti tu hloupost určitě každý v Plumptonu poslouchá.

Podívám se na Brewstera a přeju si, aby mě napadla nějaká výmluva, jak se tomuhle výletu vyhnout. Měla jsem babičku upozornit, že moje přítomnost na její oslavě narozenin nejspíš celou akci zkazí. Jsem ten typ příbuzného, o kterém vyprávíte na večírcích, když srovnáváte zruinované rodiny. Jsem čítankový příklad. Vděčné téma. Na večírek si mě však nepozvete.

Ale moje babička po mně nikdy nic nechce a já jsem se s ní neviděla od té doby, co jsem před pěti lety odešla z Plumptonu. V životě neletěla letadlem a určitě s tím nezačne teď, ani za zlatý prase, abych použila její slova.

Taky vyjádřila obavy, a to nejednou, že ji někdo bude nedejbože nutit cpát se kapustou, pokud vyrazí do Kalifornie.

Texasané Kalifornii nenávidí. Je to jeden z důvodů, proč jsem ji učinila svým domovem.

Navíc můj bratranec a sestřenice kreténi opravdu jsou. Babička má pravdu – nemůže slavit narozeniny jen s blbci.

Když už tam tedy hodlám letět, neškodilo by vyzbrojit se znalostmi. Otevřu si tedy aplikaci Podcasty a najdu si Kdo tady lže?

Během balení si pustím první díl.

Podcast Kdo tady lže? s Benem Owensem

1. DÍL – „NEJROZTOMILEJŠÍ DÍVKA,
JAKOU JSTE KDY POTKALI“

Do Austinu přilétám v úterý a jsem upřímně zklamaný z toho, že tu nevidím žádné kovbojské klobouky.

Jsem v Texasu poprvé a měl jsem představu ulic hustě lemovaných podniky, kde si pochutnáte na grilovaném mase, a obchody s kovbojskými botami a vším potřebným k jízdě na koni. Sedla? To nevím. O koních nevím nic. Nikdy jsem neabsolvoval tu turistickou atrakci ve zdejších kopcích, kde můžete dojet na koni do mexické restaurace, dát si tam margaritu a pak jet zase zpátky. Vždycky jsem to považoval za špatný nápad.

Austinské letiště je extrémně austinské. To poznám okamžitě, i když jsem zde poprvé. Reklamní cedule hlásají, že jde o hlavní město živé hudby na světě, a kdybyste o tom pochybovali, hned opodál v jedné z jídelních zón vyhrává nějaká kapela. Zdi výdeje zavazadel zdobí kytary. Nikde na celém letišti nenajdete ani jeden Starbucks nebo McDonald’s. Protože proč? Copak neznáte to zdejší motto? Zachovejte jedinečnost Austinu? Druhá část toho rčení, kterou si nikdo nepamatuje, zní: Podporujte místní podniky. Na letišti v Austinu jsou tedy pouze místní podniky.

Uvažuju o tom, že si před odletem nějakou tu grilovanou specialitu určitě dopřeju, ale večeřet na letišti po příletu mi připadá smutné. A tak nasedám do auta z půjčovny a mířím do Plumptonu.

A tady už Texas není takový, jak jsem očekával. Je plný zeleně. Asi jsem si dosud myslel, že je tu poušť. Na důkaz toho, jaký jsem idiot, začíná pršet tak silně, že musím na pár minut zastavit na krajnici, protože nevidím na cestu. Prší, jako by se blížila apokalypsa, a já začínám přemýšlet, jestli je to znamení, že tenhle případ byl špatnou volbou.

Budu k vám upřímný. Když jsem seděl v autě a sledoval ten apokalyptický déšť, vážně jsem uvažoval o tom, že se vrátím na letiště a zamířím rovnou domů.

A přiznám se, že jsem pořád myslel na ty grilované speciality.

Když déšť konečně ustane, pokračuju srdnatě dál, hladový a nervózní. Po dvou hodinách jízdy dorazím do Plumptonu.

(country hudba)

Plumpton je malebné, okouzlující městečko v texaském regionu zvaném Hill Country. Žije tu asi patnáct tisíc lidí a počet obyvatel každým rokem roste. Je vyhledávané turisty, protože v jeho blízkosti se nachází několik vinařství, ale stalo se také oblíbeným místem pro mladé páry, které chtějí uniknout z velkoměst. Také státní školský systém v Texasu patří mezi nejlepší.

Vjedu do centra, kde panuje čilý ruch a hemží se to zde turisty, ale když se projdu kolem, několik místních mě poznává. Jeden muž na mě dokonce volá, že se na ten podcast těší. Moje pověst mě předchází.

Fungují zde převážně místní podniky, ale jak se město v posledních deseti letech rozrůstalo, našlo tu své nové působiště i několik obchodních řetězců. Před pár lety tu otevřel první Starbucks, na což si mi během prvních dvou dnů ve městě stěžovalo nejméně pět lidí.

Ale o tu největší slávu Plumptonu se k nelibosti téměř všech, kdo tu žijí, zasloužila Savannah Harperová. Většina lidí v tomhle městě nechce mít nic společného s životem ve velkoměstě – buď tu žijí po celé generace, jako je tomu v případě rodiny Lucy Chaseové, nebo se sem přistěhovali právě proto, že chtěli odejít z velkoměsta, což je zase případ rodiny Savannah Harperové. Obyvatelům Plumptonu se nelíbí, že jejich město je známé kvůli hrůzné vraždě.

Obecné stanovisko zní, že tohle se tu nemělo stát. Takové věci se dějí na špatných místech a ne ve městě, kde se všichni místní znají a chodí do stejného kostela.

Když se ubytovávám v hotelu, Norma mi dává několik cenných plumptonských rad. Je to příjemná padesátnice, která každý všední den pracuje na recepci až do šesti hodin večer.

Norma:A nechoďte do toho baru na Franklinově ulici, tam se chodí opíjet všichni turisti. Když jsem tam byla naposledy, loučila se tam nějaká mladá slečna se svobodou a rozhazovala tam konfety ve tvaru penisu. No co byste na to řekl? Ještě hodiny poté jsem si vybírala z vlasů penisy!

Ben:To je… politováníhodné.

Norma:Jděte do baru o kousek dál, na Hlavní. U Modrého zvonku.

Ben:Budu si to pamatovat, díky.

Norma: Jste z Kalifornie?

Ben: Jo, z Los Angeles. No, původně ze San Franciska. Ale teď bydlím v L. A.

Norma: Celý ten stát se odlomí do oceánu po nějakém velkém zemětřesení, tomu věřte.

Ben: To už jsem slyšel.

Norma: Víte, že tam bydlí i Lucy Chaseová? Příšerná ženská. Savannah byla takové zlatíčko! Nejroztomilejší děvče, jaké jste kdy viděl. Doufám, že Lucy za tu vraždu konečně dostane pořádně na prdel.

Musím podotknout, že tohle bylo časté téma mých prvních dní v Plumptonu.

5. KAPITOLA

LUCY

Dům na Clover Street je místo, kde jsem vyrůstala. Zaparkuju auto z půjčovny na ulici před ním, pár minut zůstávám sedět a jen na něj hledím.

Natřeli ho novou barvou – jemným odstínem broskvové, což je zvláštní volba pro exteriér, ale jinak je dům stejný jako předtím. Podél verandy jsou vysázené kopce fialových květin. Úhledně posekaný trávník. Houpací lavička na verandě, na které se nedá šest měsíců v roce sedět, protože je tu příšerné vedro.

Konečně seberu sílu vystoupit z auta. Je šest hodin večer, venku je ještě světlo a horko jako v peci. V tuhle roční dobu je vedro neúprosné. Od babičky to byl opravdu šílený nápad narodit se v srpnu.

Popadnu tašku a vleču se přes trávník k domovním dveřím.

Táta je otevře dřív, než stihnu zaklepat. Přátelsky se usmívá od ucha k uchu. Takhle se chová správný Texasan: zdvořile se lidem usmívá do obličeje a pak o nich za jejich zády vykládá nechtějte vědět co.

„Lucy!“ Přistoupí ke mně a krátce mě obejme.

„Ahoj, tati.“

„Jsem tak rád, že jsi konečně doma. Pojď dál!“ Couvne a rozmáchle mávne rukou.

Vstoupím dovnitř. Uvnitř je zima a tma, jako vždycky. Dole nikdy nebylo dost světla.

Zavře za mnou. Tmavé vlasy mu zase zešedivěly o něco víc, než když jsem ho viděla naposledy. Oči má hluboko posazené, což mu dodává posmutnělý výraz, který se vždy jen prohloubí, když se na mě podívá. V každé vrásce jeho tváře lze číst zklamání.

„Jaký jsi měla let?“ Upírá pohled na můj kufr.

„Dobrý.“ Lež. Snědla jsem příliš velké množství čokolády, narazili jsme na turbulence a já se málem pozvracela. Posledních patnáct minut letu jsem strávila tím, že jsem křečovitě svírala sáček na zvratky.

Přikývne, krátce se mi podívá do očí a pak rychle odvrátí zrak. Zřejmě se na mě pořád nemůže ani podívat.

Otočím se a prohlížím si obývací pokoj. Nábytek je většinou nový. Nebo alespoň pro mě nový. Gauč potažený hnědým plyšem a nepohodlně vyhlížející křeslo s ošklivým čalouněním se vzorem oranžových a růžových pruhů. Rám křesla vypadá staře, ale čalounění je úplně nové, jako by ho někdo nedávno nechal udělat. Máma měla vždycky pochybný vkus, pokud jde o design.

Na stolku vedle toho příšerného křesla stojí moje fotka se Savvy a několika dalšími ženami. Byla pořízena na jedné svatbě, nedlouho poté, co jsem se přestěhovala zpátky do města. Vypadá to jako snímek pro společenský časopis Southern Living, skupinka dam bílé pleti v pastelových šatech s dokonale navlněnými vlasy.

Ta fotka mi připadá ze dvou důvodů neuvěřitelně nevkusná. Za prvé, většina lidí si myslí, že jsem Savvy zavraždila já, a možná mají pravdu, a za druhé, Savvy zemřela poté, co šla na svatbu. Ne po téhle svatbě, ale lidi, kteří k nám chodí, to nevědí. Reagují na to s hrůzou a říkají: „Proboha, tohle je fotka z toho dne, kdy zemřela?“ A máma pak musí vyprávět celý příběh.

Vlastně jsem si právě teď uvědomila, proč vybrala zrovna tuhle fotku. Většina lidí by nechtěla mluvit o své dceři, která možná vraždila, ne však máma. Ona ví, jak mít hlavní slovo, a neexistuje lepší způsob, jak upoutat pozornost, než vyprávět ten nejhorší příběh na světě.

„Matka je nahoře v ložnici. Myslím, že si zdřímla, ale teď už je nejspíš vzhůru.“ Táta se usměje a ustoupí o krok dozadu, takže mezi námi vytvoří široký pruh prostoru. „Běž se s ní pozdravit.“

Lampa na stolku vedle gauče není nová. Máme ji celou dobu, co si pamatuju. Je to dlouhý válec, masivní keramika, takže dost těžká. Ale ne příliš těžká. Mohla bych ji zvednout, rozmáchnout se a praštit jí otce rovnou do hlavy. Lampa by se možná ani nerozbila, je poměrně robustní. Máma by to ocenila, protože ji musí mít ráda vzhledem k tomu, jak dlouho ji má.

Ale neměla by radost z toho nepořádku. Otci by z úst stříkala krev a potřísnila by stěny. Možná i gauč a ten nevypadá jako typ nábytku, z něhož se dá krev snadno odstranit.

Ne že bych věděla, z jakých gaučů se dá krev odstranit snadno.

Možná bych nenadělala tolik svinčíku, kdybych ho praštila do hlavy zezadu. To by se mi i hodilo, protože teď je ke mně otočený zády. Ani by si ničeho nevšiml.

Alespoň ne v tuhle chvíli. Nemyslím si, že by někoho – a ze všech nejméně mého otce – překvapilo, že někoho zavraždím.

„Jsi v pořádku?“

Tátova slova mě polekají, protože když jsem ho vraždila, byl ke mně zády, a teď se na mě upřeně dívá.

„Máš takový divný výraz,“ říká. „Je ti něco?“

„Jsem jen unavená z toho letu.“

Začala jsem myšlenky na vraždu zahánět, ale každý terapeut, u kterého jsem byla (a já jich navštívila několik), chtěl, abych se těmi násilnickými představami zabývala, místo abych se je snažila potlačit.

Takže si znovu představím, jak se tátův mozek rozprskne po gauči, a jdu nahoru za mámou.