The Girl With No Reflection

Text copyright © 2024 by Keshe Chow

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Random House Children’s Books, a division of Penguin Random House LLC.

Translation © Petra Pachlová, 2025

ISBN 978-80-284-0851-0

Mé rodině,

která je mým světem

Myslím na tebe, kde v dáli dlíš za modrou oblohou,

a mé oči, jež dříve jasem jiskřily,

teď jenom studnicí jsou slz.

… Ach, pochybuješ-li snad, že srdce mé se souží,

vrať se a na odraz můj v zrcadle pohleď!

– Li Po (701-762 n. l.), „Věčná touha II“

POZNÁMKA AUTORKY

Tato kniha je fiktivní dílo zasazené do fantasy světa. Ačkoli jsem inspiraci čerpala z různých historických a kulturních prvků císařské Číny, nelze ji považovat za přesné zobrazení historie, politiky, společenského uspořádání, duchovna, filozofie či zvyků této epochy.

1

Obloha byla posetá hvězdami, které se odrážely v jezírku pod nimi. Na vodní hladině se zrcadlil plující obraz bledé, měsíční tváře Jing-jüe zčeřené vlnkami.

„Má paní,“ ozvalo se za ní. „Mám naplnit vanu?“

Jing klečela na okraji vody, skloněná nad hladinou. Pro urozenou ženu neobvyklá pozice, ale ona nikdy nedbala na dodržování pravidel. Neotočila se ani nevstala. Místo toho zvedla ruku a svou služebnou propustila. „Ne, děkuji, Li Ming. Dnes večer se vykoupu sama.“

Li Ming se vytratila tiše jako vánek.

Jing si povzdechla. Měla se připravovat na zítřek, ale žaludek se jí svíral.

Přinutila se nadechnout a pak vydechnout. Budeš v pořádku.

Otráveně si přehodila dlouhé vlasy přes jedno rameno, aby si je nenamočila. Pak sáhla dolů, dala dlaně k sobě a ponořila je do ledové, křišťálově průzračné vody. Naklonila se těsně k hladině jezírka, vytáhla ruce a opláchla si obličej.

Její oči něco zachytily: šplouchnutí na vzdálené straně jezírka. Jing sebou trhla a posadila se na paty. Srdce se jí rozbušilo. Vzadu na krku ji zamrazilo.

Nebyla sama.

Vlnky se šířily dál a dál, až voda pleskla na okraj břehu. Štěstí, že zem tu byla vydlážděná kameny, jinak by Jing klečela v bahně.

Jediným plynulým pohybem se postavila a upravila si sukni han-fu, jejíž zlatá výšivka připomínala na rudém saténu jizvy. S očima upřenýma na vodu se zaposlouchala a srdce se jí přitom třepotalo jako pták v síti.

Vlnky se postupně vytratily. Jezírko bylo opět hladké; zrcadlilo se jako sklo. Jing vydechla. Jen ryba, pomyslela si. Předtím viděla, jak se u hladiny hemží kapři a dožadují se potravy. Jejich obrovská svalnatá těla se v měsíčním světle stříbřitě leskla. To šplouchnutí určitě způsobil jeden z nich.

Jezírko představovalo okrasný prvek v rozlehlých zahradách obklopujících Jinginy soukromé prostory. Druhý den ráno se měla během složitého třístupňového obřadu vdát za císařova jediného syna, prince Čang Lin Šana. Jako budoucí korunní princezně a posléze císařovně mocné dynastie Šan jí byla poskytnuta jistá privilegia.

Jedním z nich byla zahrada. Vždycky milovala přírodu, a když před třemi měsíci dorazila do císařského paláce, potěšilo ji, že našla vlastní soukromou oázu. První den strávila tím, že se probírala pohupujícími se vrbovými větvemi, vdechovala svěží vůni hojných exotických květin a pozorovala barevné kapry, kteří líně kroužili pod hladinou. Obdivovala jezírko, jeho jemně zelenou hladinu posetou lotosovými květy. Tenkrát jí připadalo tak krásné. I teď bylo neskonale krásné. Tehdy ji to dojalo. Princ ji zjevně chtěl učinit šťastnou.

Netrvalo dlouho, než si uvědomila, jak se mýlila. Teď, když Jing věděla své, měla za to, že tímto úkolem byl pověřený sbor jeho poradců. Je v zájmu říše, jistě mu řekli, aby byla budoucí císařovna spokojená.

Pravděpodobně jí nepřipravil ani prostory k obývání, netušil, jak vypadají nebo kde vůbec jsou. Rozhodně tu nikdy nebyl. A zatímco doma se její rodina podílela na všech běžných záležitostech, tady rychle zjistila, že vládnoucí dynastie se od obyčejného každodenního života distancuje. Rodina Šanů měla služebnictvo pro služebníky svých služebníků a každá vrstva se omezovala na svůj vymezený okruh.

Ne, byla to malá skupina úředníků stojících nejblíže rodině, která považovala za rozumné udržet Jing šťastnou. Kdyby ale opravdu chtěli, aby byla šťastná, dovolili by její rodině, aby se k ní připojila. Kdyby opravdu chtěli, aby byla šťastná, neuzavřeli by ji v jejích prostorách.

Kdyby chtěli, aby byla šťastná, nezamykali by její dveře.

Jing si znovu povzdechla. Tři měsíce – tři dlouhé měsíce ji tady drželi. A zatímco stromy a květiny neztratily nic ze své krásy, znala je teď tak důvěrně, tak dobře, že i se zavřenýma očima si dokázala vybavit každý detail. Den za dnem trávila monotónním zíráním na vysoké kamenné zdi zahrady a toužebně si přála vzlétnout a utéct.

Jing-jüe si vyhrnula rukávy až k loktům, aby neklopýtla o volně visící látku, a zvedla fang-ču, konkávní zrcadlo určené ke sběru měsíční rosy. Leželo v její zahradě a každou noc po celý lunární měsíc shromažďovalo rosu. Ta byla považovaná za nektar bohů a měla sloužit k přípravě jejího obřadního svatebního čaje.

Balancovala s velkým zrcadlem v obou rukách a otočila se, aby se vrátila zpátky do svého pokoje. Když však vykročila od jezírka, uslyšela podivný zvuk.

Prudce se obrátila a zahlédla, jak něco vklouzlo pod vodu. Klouby jí zbělaly, jak pevně sevřela okraje fang-ču. Hladinu jezírka znovu rozčeřily vlnky.

V dálce se ze skleněných dveří jejího pokoje rozlévala hřejivá záře, bylo to však příliš daleko, aby se světlo dostalo až k ní. Měla by jít dovnitř. Měla by se připravovat na obřad česání vlasů, který se tradičně konal v předvečer svatby.

Ale něco jí naplnilo mysl, nějaká sotva slyšitelná píseň linoucí se z jezírka. Nedokázala si to vysvětlit. Koneckonců zahrada byla tichá, až na občasné cvrkání cvrčků.

I když se to snažila ignorovat, něco ji volalo. Vábení vody bylo silné, příliš silné.

Opatrně položila fang-ču na oblázkovou cestičku, přikradla se k okraji vody a zahleděla se na hladinu. Byla opět hladká, odrážely se v ní hvězdy, měsíc i větve okolních stromů připomínajících kostlivce. A opět se na vodní hladině objevila její tvář, bledá, vyčerpaná a ustaraná.

Nic to není. Jing si přitiskla ruku na hruď. Nic víc než její odraz. Jistě to byl jen stres z blížící se svatby, tíha očekávání spočívající na jejích ramenou, na ramenou dcery z význačné rodiny. Doléhala na ni úzkost. Začínala mít vidiny.

Jenže pak si něčeho všimla. Něčeho, co jí rozbušilo srdce, dlaně se jí zpotily a v hlavě jí rázem pulzoval žár. Něco bylo špatně – něco děsivého.

Byl to její odraz. Ano, její odraz ve vodě vypadal přesně jako ona. Malé roztomilé třešňové rty. Velké, tmavé oči laně. Kaskáda černých vlasů přepadávajících přes jedno rameno.

Ale to nebyla ta divná věc. Podivné bylo, že se Jingin odraz ve vodě usmíval.

A Jing-jüe se neusmívala vůbec.

2

Než se otočila a vyrazila pryč, zahlédla, jak se z vody natahuje nějaká bílá přízračná ruka. Jing běžela a běžela, klopýtala ke svým komnatám, zatímco jí zrak zatemňovala panika. Neodvažovala se ohlédnout. Samotný hluk byl dost zlý; měla pocit, že slyší pleskání něčeho mokrého, co se vynořuje, něčeho, co šplouchá na břeh. V nehybné, téměř tiché noci se každý zvuk ozýval stejně hlasitě jako gong.

Jak Jing běžela, rukávy jí sklouzly dolů a omotaly se jí kolem nohou. Zakopla a upadla, dlaně si rozedřela o dlažební kameny. Zaslechla přidušený výkřik a vyděšeně si uvědomila, že byl její vlastní. Nevšímala si odřenin na rukou, vyškrábala se na nohy a rychle se ohlédla k jezírku. Její rozbušené srdce zpomalilo, když pohledem spočinula na hladké, klidné hladině.

Jing zamrkala. Zdálo se jí to? Možná se vážně usmívala, když studovala svůj odraz skloněná nad vodou. Ať už se stalo cokoli, teď se neusmívala; tvář ji bolela, jako by zamrzla ve výkřiku.

Přimhouřila oči do tmavé noci a pozorně si prohlížela své okolí. Vánek si povzdechl a rozčeřil vodní hladinu. Byl to jen světelný klam, nebo se z vody natahovaly bledé ruce, co se v měsíčním světle třpytily a snažily se ji nalákat do jezírka?

Jing se zrychlil tep, zatímco pomalu couvala. Nechtěla čekat, až zjistí víc. Vyhrnula si rukávy a sukně a znovu se rozběhla ke svým pokojům. Zvládne to? A i kdyby ano, bude mít čas zajistit dveře? Zkusí ji to stvoření pronásledovat? Co to je?

To stvoření jsem já, pomyslela si Jing. Přinutila se soustředit, myslet jen na skleněné dveře. Běžela, její chodidla pleskala o kamennou cestičku a pot na čele ji v chladném vzduchu studil.

Když míjela fang-ču, uvnitř se zableskl pohyb. Jing před ním uskočila, zalapala po dechu, ale pak se zastavila – zrcadlo teď bylo prázdné, její odraz chyběl. Jako by ona sama zmizela.

Jing se s rozbušeným srdcem naklonila blíž, ale neodvažovala se ani nadechnout. Uplynula zdánlivě klidná chvíle. Pak její odraz narazil do zrcadla, tvář těsně u skla, vlasy rozcuchané, zuby vyceněné. Stvoření zvedlo obě ruce, jako by se ono – nebo ona sama, či co to vlastně bylo – mohlo vytáhnout přímo ze zrcadla.

Jing se v hrdle zadrhl výkřik, když jí to došlo: nemohla před tím utéct. Nemohla uniknout.

Musela se tomu postavit.

Neměla vědět, jak se bránit, neměla vědět, jak bojovat. Jako nejmladší dítě a jediná dcera aristokratické rodiny Ťiangů se měla učit hrát na er-chu, vyšívat hedvábí a servírovat čaj. Jenže Jing se vztekala nad nespravedlností, že se její bratři na rozdíl od ní učí bojovat. A rodiče byli zvyklí plnit jí každý dětský rozmar, a tak jí dovolovali, aby se připojila ke svým bratrům, když trénovali s učiteli. Nikdy vážně nevěřili, že u toho zůstane, ale ona vytrvala. Učila se nazpaměť všechny cviky, aby je pak mohla provádět sama, tajně ve svém pokoji. Během let zesílila a její kopy nabyly na razanci. Nikdo jiný nevěděl o hodinách, které Jing trávila tréninkem před zrcadlem, když měla spát v posteli.

Teď za to byla ráda.

Jing se celou vahou svého těla vrhla vpřed a dupla na fang-ču. Nohou jí projela bolest, jak zrcadlo křuplo a na jeho povrchu se objevila síť prasklin. Stvoření v zrcadle prudce ucuklo. Jing oběma rukama zrcadlo zvedla a švihem s ním praštila o zem. Znovu a znovu s ním bouchala, dokud se neroztříštilo na změť třpytivých střepů. Odhodila poslední dva kousky a přikrčila se v obranném postoji. Rukávy měla dlouhé – až směšně dlouhé. Možná by je mohla použít k uškrcení té bestie.

S rostoucí panikou si prohlížela teď už poklidnou scénu. Jezírko bylo hladké a tiché. Ona však věděla, že by se to stvoření mohlo znovu vynořit.

„Paní Jing!“ To byla Li Ming.

Jing se rychle otočila. Její služebná stála ve dveřích a v náručí držela úhlednou hromádku nočního prádla. „Co se děje?“ Li Ming jen vyvalila oči, když se k ní Jing-jüe roz-běhla.

„Ta… voda!“ vykřikla Jing zadrhávajícím hlasem. Chytila svou služebnou za rameno. Jako v odpověď za sebou uslyšela hlasité šplouchnutí. „Zmiz! Já to zaženu!“

„Co se děje, má paní?“ Li Ming natáhla krk a snažila se zahlédnout, co Jing myslí. Pak si všimla roztříštěného zrcadla a zalapala po dechu. Rozbít zrcadlo se považovalo za smůlu. A co hůř, tohle bylo zrcadlo fang-ču. Podle místních pověr bude Jingino manželství navždy prokleté, pokud nebude mít dostatečné množství rosy na přípravu svatebního čaje. „Co se stalo?“

Jing se snažila zatlačit Li Ming zpátky dovnitř. „Toho si nevšímej. Musíš utéct!“

„Utéct?“ zopakovala Li Ming a zmateně svraštila obočí, načež se vykroutila z Jingina sevření.

„Nepřibližuj se k vodě!“ vykřikla Jing. Jenže služebná už kráčela směrem k ní. Očividně pro ni nic nemohlo být strašnější než rozbití toho zatraceného zrcadla.

Li Ming se blížila k jezírku a Jing ji následovala. Stvoření zmizelo – jako by nikdy neexistovalo.

Jing stále svírala panika, zatímco si prohlížela prázdnou zahradu. Nic. Služebná upřeně hleděla na vodu a tvářila se zmateně. Jezírko bylo klidné, přízrak Jingina odrazu úplně zmizel.

„Co je špatného s vodou, má paní?“ Li Ming svírající hromádku prádla se otočila k Jing. „Mám zavolat stráž? Nebo snad ošetřovatele zvířat? Nevyděsil vás nějaký divoký tvor? Kvůli němu jste upustila zrcadlo?“

Jing zavrtěla hlavou a přiměla se zkrotit zrychlený dech. Možná měla halucinace. Nebo to snad byla noční můra. Třeba se brzy probudí, osvěžená, připravená splnit své povinnosti a všechny vzpomínky na podivné odrazy se ztratí v temné říši snů.

Ať už to bylo cokoli, bylo to pryč. Nedokázala to vysvětlit nebo to někomu říct, dokonce ani Li Ming. Všichni by došli k závěru, že je duševně chorá, a uvrhli by ji do žaláře.

Nebo hůř.

„To nic.“ Snažila se zklidnit své třesoucí se ruce, tak vzala od Li Ming kupičku oblečení a přitiskla si ji k hrudi. „Nejspíš jen kapr, který vyskočil z vody. Vyděsil mě, to je celé.“

Li Ming přikývla. Byla drobná, malého vzrůstu a tváří se podobala skřítkovi. Při pohledu na ni se Jing chtěla zahalit. V porovnání s úhledným uzlem vlasů a bleděmodrým mušelínovým šatem své služebné působily Jinginy boty, pomačkané han-fu a rozcuchané vlasy skandálně.

Nebyla to však neupravenost Jinginých šatů, co upoutalo Li Minginu pozornost. Byla to krev, která barvila zlaté hedvábí Jinginy boty. „Paní Jing!“ ukázala s vytřeštěnýma očima, až jí bylo vidět bělmo. „Vy… vy krvácíte!“

Jing rychle stočila pohled ke své noze. Teď už měla botu promočenou. Když to spatřila, zatočila se jí hlava, ale přinutila se mluvit klidně. „To jen – to zrcadlo. Rozbité zrcadlo.“

Li Ming vzala Jing za loket. „Pojďte,“ řekla se srdcervoucí starostlivostí. „Za chvíli začne česání vlasů. Musíme vás dát do pořádku.“

Jing se nechala odvést zpátky do svých komnat, ale předtím se ještě naposledy odvážila podívat na dva zbývající střepy zrcadla. Na tu dálku bylo těžké to rozpoznat – ale přísahala by, že se v nich objevilo oko, které z rozbitého skla zíralo.

Zíralo na ni.

3

Jing sebou cukala, když jí Li Ming jemně otírala ránu na chodidle. Nechtěla svou služebnou rozptylovat, tak se kousla do rtu a snažila se nevykřiknout bolestí.

Li Ming se jako vždy svědomitě věnovala práci a přerušila ji jen proto, aby ránu polila další dávkou alkoholu. Byla zvyklá ošetřovat různé Jinginy rány a škrábance. Při práci si broukala písničku, stejnou, kterou si zpívala vždycky, když se soustředila.

V sídle rodiny Ťiangových Li Ming zprvu patřila mezi nižší služebnictvo, ale když byly obě dívky dětmi, navázaly blízké přátelství. Poté, co Jing dospěla, Ming byla povýšena a vyučena v umění úpravy vlasů a oblékání, aby se stala její osobní služebnou. Po oznámení Jingina zasnoubení s korunním princem nebylo pochyb o tom, že ji Li Ming doprovodí do provincie Ťin-šan, kde sídlila císařská rodina.

Jing musela opustit svou rodinu a byla vděčná za Li Minginu přítomnost. Tady v paláci neměla žádné jiné spojence, žádné důvěrníky, žádné přátele. Ve svém osamělém bytí se upínala k jediné osobě, která k ní byla laskavá: ke své služebné.

Jing se na židli zavrtěla a odvrátila se od zrcadla. Když teď byla zpátky ve svých světlých, veselých komnatách, představa, jak její odraz vystupuje z vody, se zdála absolutně nepravděpodobná. Nesmyslná. Přesto měla dál lepkavé dlaně a v uších jí burácelo rozbušené srdce. Že by se všechno odehrálo jen v její mysli? Tam venku pod bledým světlem měsíce se to zdálo tak skutečné…

Li Ming dokončila obvaz z gázy. „A je to, má paní,“ prohlásila a odstřihla volný konec. „Snad kvůli tomu nebudete zítra chodit s obtížemi.“

Jing zasténala a nechala lem hedvábné noční košile, do které se převlékla, spadnout zpátky na zem. „Prosím. Nepřipomínej mi zítřek.“

Služebná se na Jing soucitně usmála a začala s přípravami na obřad česání. Blížila se hodina krysy, což znamenalo, že každou chvíli dorazí Jingina rodina.

Za normálních okolností si Jing česání vlasů užívala. Připomínalo jí to dětství – jak jí matka u nich doma kartáčovala vlasy. Obvykle ji to ukolébalo do jakéhosi transu. Ale dnes večer? Dnes večer se toho děsila. Česání vlasů znamenalo dvě věci.

Za prvé, že ten den už skoro nadešel – opravdu si bude brát za manžela muže, jemuž je zcela lhostejná.

A za druhé si bude muset sednout a podívat se do zrcadla.

Téměř nadskočila, když se ozvalo ostré staccato, jak někdo zaklepal na dveře. Dovnitř vklouzl eunušský služebník, padl na kolena a čelem se dotkl země. „Oznamuji příjezd pana a paní Ťiangových ze Šuej-ťing-che a jejich čtyř synů, Ťiang Chao-jüa, Ťiang Chao-čchianga, Ťiang Chao-čuanga a Ťiang Chao-c’a.“

Rod Ťiangů vládl Šuej-ťing-che, jižní oblasti protkané rozsáhlou sítí jezer, potoků a řek. Jing vyrůstala u vody a dětství trávila pozorováním rybářských lodí, které vytahovaly sítě plné mrskajících se ryb. Rybolov byl hlavním zdrojem obchodu celé provincie.

Jingini předkové seděli na trůnu Šuej-ťing-che po tisíciletí. Podle legendy to kdysi bývali polobozi, kteří proměňovali kapry v draky a jezdili na nich podél říčních koryt. Jing samozřejmě věděla, že to jsou jen báchorky. Draci přece neexistovali. Ale Ťiangové přesto přijali kapra jako svůj znak a udržovali dlouhou tradici říční plavby trvající po staletí.

Jing se spěšně uctivě poklonila rodičům a starším bratrům, jak jeden po druhém přicházeli. Jakmile dokončila formální pozdrav, vrhla se jim do náruče a každého z nich pevně objala. Císařská rodina urputně střežila palácové prostory a nedovolila Ťiangům Jing doprovázet. Její rodiče a bratři dorazili během dne a byli uvedeni tajnou boční branou výhradně proto, aby se zúčastnili svatebních oslav. Dnešní večer je viděla poprvé po několika měsících. Obejmout je bylo neuvěřitelné.

Připomínalo to domov.

„Maličká,“ řekla matka, přidržela si Jing od sebe na délku paží a zkoumala její rysy. Oči se jí zamžily slzami. „Nemůžu uvěřit, že už brzy budeš…“

„Ma,“ přerušila ji Jing. Nechtěla, aby jí sňatek někdo připomínal. Nervozitou se celá chvěla a děsila se nového života, který zanedlouho povede. Dnes večer nechtěla myslet na prince ani na svatbu a na svou budoucí povinnost přivést na svět dědice. Toužila se nechat prostoupit tím omezeným časem, který měla se svými nejbližšími.

Od zítřka se Jing oficiálně stane součástí nové rodiny. Bylo pravděpodobné, že po svatbě své rodiče a čtyři bratry už nikdy neuvidí.

Matka ji odvedla k toaletnímu stolku, na kterém byla rozložená Jingina značná sbírka hřebenů a kartáčů, a jehož součástí bylo i jediné zrcadlo v místnosti. Jing potlačila nutkání odtáhnout se a dovolila paní Ťiang, aby ji usadila na přepychové sedátko.

Čím dřív to bude mít za sebou, tím líp.

Jing zavřela oči a snažila se vyčistit si mysl. Jenže pod víčky se jí míhaly představy strašlivého vodního stvoření. Snažila se nedýchat rychle. Otevřela oči, sevřela okraj toaletního stolku a prsty roztáhla po lakovaném dřevě.

V zrcadle měla Jing bledou tvář a oči doširoka otevřené. Jinak však všechno vypadalo normálně. Když se pohnula, pohnul se i její odraz. A když zamrkala, její odraz to udělal také. Vše bylo naprosto nudně normální.

Sotva na hlavě ucítila matčiny prsty, ucukla.

„Copak, I-i?“ zašeptala paní Ťiang a použila Jinginu dětskou zdrobnělinu. „Dnes večer jsi jako na trní. Co se děje?“

„Nic,“ zalhala Jing. „Jen nervy ze svatby.“

Několik minut se ozýval pouze zvuk hřebenu pročesávajícího Jinginy vlasy.

„Ma-ma?“ ozvala se nakonec Jing a v klíně si třela prsty. Zvedla oči k matčinu odrazu. Paní Ťiang měla výraz intenzivního soustředění, zatímco její obratné prsty rozdělovaly vlasy na jednotlivé prameny, aby pak každý z nich projel hřebenem s kostěnou rukojetí. „Představuješ si někdy něco tak silně, až se to zdá skutečné?“

Hřeben na půl vteřiny zaváhal, než se paní Ťiang vrátila ke svému plynulému tempu. „Jak to myslíš?“

„Myslím tím, že to vidíš. Opravdu, skutečně to vidíš. Přímo před sebou, i když víš, že to tam není.“

Jing neušel nenápadný pohled, který si matka vyměnila s otcem. Jing ten pohled znala. Říkal: a je to tu zas. „Ne, Jing-jüe,“ odpověděla matka. „Proč se ptáš?“

Jing se zarazila. „Zdálo se mi, že jsem něco viděla.“ Natáhla prst a zlehka ho položila na chladné sklo. Její odraz udělal přesně totéž. „Tam venku.“ Očima zabloudila do zahrady.

„A co jsi viděla?“

„Svůj… svůj odraz.“ Jinginy oči se setkaly s matčinýma. „Pronásledovalo mě to.“

Matka se na Jing dlouho dívala a pak potřásla hlavou. „To je jen tvoje fantazie, pao-bej. Jsi kvůli svatbě úplně bez sebe…“

„Ne, tím to není, je to…“

„Svatbou,“ prohlásila paní Ťiang rozhodně a odmítla to dál poslouchat. „Li Ming nám říkala, že máš noční můry. Zdá se, že ses nechala strhnout svou fantazií.“

To byla pravda. Posledních několik týdnů se Jing každou noc zdálo, že leží v otevřeném hrobě. Ve snu nad ní stál její budoucí manžel a jeho kůže se v měsíčním svitu stříbřitě třpytila. Potutelně se usmál a pak jí hodil na obličej lopatu plnou hlíny. Probouzela se s křikem, s bušícím srdcem a zmáčená potem.

Jenže dnešní noc byla jiná. Nespala. Byla úplně, úplně vzhůru.

Jako obvykle nechtěla prakticky smýšlející paní Ťiang mluvit o duchách a monstrech. Jing byla od dětství morbidně fascinovaná hororovými příběhy. Tenkrát ji dokonce zaujala rodina Šanů a zvěsti, které se o ní šířily. Od chvíle, co si tato rodina podmanila vznešená království, založila říši a začala vládnout, zcela uzavřela brány paláce všem cizím lidem. Žádní členové personálu, kromě několika jejich nejbližších strážců, nesměli palácový areál opustit. Tisíce a tisíce služebníků rodiny Šanů, vojáků, strážců a úředníků se narodily, žily a zemřely uvnitř palácových zdí.

Z toho pramenily klepy: klepy o podivných událostech, příběhy o tajemstvích, čarodějnictví, mizejících ženách… Lidé si mezi sebou šeptali, že císařský palác je prokletý. Jing ráda spekulovala o královské rodině, klevetila, diskutovala o fámách. A její zvědavost se rozhořela o to víc, když dostala povolání ke svatbě s princem.

Její matka však řeči o čemkoli nadpřirozeném vždycky rychle utnula. Mysl paní Ťiang žila pevně v přítomnosti. Zabývala se tím, čeho se mohla dotknout, tím, co bylo hmatatelné. Pro ni nebyl Jingin zájem o okultismus ničím víc než chvilkovou zálibou. Samozřejmě že paní Ťiang Jingin příběh odmítla.

Vím, co jsem viděla, kruci, pomyslela si Jing. Bylo to skutečné. Bylo to skutečné.

Vážně? šeptal jí v mysli zlověstný hlásek. Jing si pohrávala s manžetami rukávů a hlavou se jí honily myšlenky. Od chvíle, co dorazila do královského paláce, se cítila nervózně. Divně. Popravdě to nebylo poprvé, co si všimla něčeho zvláštního. Už několik měsíců občas pohledem zachytila nějaký zvláštní pohyb nebo třepotající se stín, vždycky však jen koutkem oka. Občas viděla barevné čáry táhnoucí se přes zrcadla; měla za to, že to je světlo, které na sklo dopadá velmi zvláštním způsobem.

Pouštěla to z hlavy, protože pokaždé, když se otočila, aby se podívala pořádně, pohyby zmizely. Jak mohla Jing očekávat, že jí matka uvěří, když si nebyla jistá, jestli může věřit sama sobě?

„Máš pravdu.“ Jing zachovala lehký tón. „Nejspíš to byla jen halucinace. Vidina. Moje noční můry jsou poslední dobou tak živé, že se dějí, i když jsem vzhůru.“

„Tak je to správně,“ zamumlala matka a dál se věnovala česání Jinginých vlasů.

Poté, co paní Ťiang odříkala poslední ze Čtyř litanií – Kéž jste oba požehnáni dlouhověkostí –, rodina odešla. Všichni kromě Chao-jüa, Jingina nejstaršího a nejmilovanějšího bratra. Chao-jü byl ten, kdo ji naučil nejvíc o boji, ten, který si nikdy nestěžoval, když se k bratrům připojila při jejich dobrodružstvích.

Ten, který jí kdysi dávno zachránil život.

„Sestro,“ řekl a objal ji. „Tímto se nejspíš loučíme.“

Jing se na okamžik sevřelo srdce. Zamrkala, jak jí slzy zamžily a rozostřily pohled. Ale plakat nemohla. Nechtěla. Pláčem by jen promarnila těch pár vzácných chvil, které jí s bratrem zbývaly. Místo toho mu sevřela předloktí a pohlédla mu do tváře, aby si ji pokusila vtisknout do paměti. Chtěla si ho vybavit do nejmenších podrobností, až ji bude přemáhat osamělost – což bude často, soudě podle toho, co naznačovaly uplynulé tři měsíce.

Chao jí věnoval nepatrný úsměv. „Mám pro tebe dárek,“ řekl a něco vytáhl z rukávu svého han-fu. „I když“ – varovně povytáhl obočí – „nesmíš nikomu prozradit, co to je.“

„Ne?“ Jing zahořela zvědavostí, která na okamžik rozptýlila její smutek. Bylo to pro něj tak příznačné. Vždycky jí moc rád dopřával sladkosti a drobnosti, už od dob, kdy byli ještě děti. Jak rostli, jeho dárky se stávaly čím dál důmyslnějšími, ale cit, který se za nimi skrýval, zůstával stejný.

Dnes večer dostala stříbrný prsten osazený třpytivým černým opálem. „Je nádherný,“ zašeptala Jing a navlékla si ho na prostředníček. Jeho chladné tóny kontrastovaly s teplým zlatem zásnubního náramku – její starý a nový život bok po boku.

„Není to jen hezká ozdoba,“ vysvětlil bratr a povytáhl jeden koutek rtů v úsměvu. „No tak, stiskni ten kámen.“

Udělala to a překvapeně zalapala po dechu, když se opál hladce otevřel a odhalil skrytou přihrádku s malým množstvím jemného šedého prášku.

„Esence živoucích mrtvých,“ vysvětlil Chao-jü v odpověď na Jingin tázavý výraz. Ztišil hlas a popošel k ní. „Poslyš, jestli se ten tvůj manžel pokusí o něco divného – a myslím tím o cokoli –, dej mi vědět. Ale nejdřív mu nasyp trochu tohohle, to ho odrovná.“

„Ach, Chao, snad si nemyslíš…“

„Nevím,“ odpověděl Chao se zachmuřeným výrazem. „Tedy, je pohledný, to jistě. Přesně můj typ. Ale podle mých zkušeností můžou být atraktivní muži pořád prasata. A on prostě vypadá…“ Její bratr potřásl hlavou. „Navíc znáš zvěsti o rodině Šanů. Všechny ty zmizelé císařovny…“

„Ale Chao…“

„Říkám jen, aby ses měla na pozoru. Neskoč mu na tu jeho hezkou tvářičku. Nebo na jeho krásná slova.“ Vrhl temný pohled na prsten na Jingině prstu. „Hlavně si ho nech na sobě, ano? Pro případ, že bys ho potřebovala.“

Jing sevřela ústa a přikývla. Ženy, které zmizely – bylo jich sedm, pokud byly zvěsti pravdivé –, se ztratily během několika staletí. Každá princezna, která se provdala do rodiny Šanů, zmizela z očí veřejnosti a už se nikdy neobjevila. Tedy kromě současné císařovny.

Jenže kdo mohl říct, že opravdu zmizely? Jistě, vstoupily do paláce a už se z něj nikdy nedostaly ven. Stejně jako tisíce dalších lidí, služebnictva i aristokracie. Možná ty ostatní ženy prostě jen dávaly přednost tomu nestýkat se s obyčejnými lidmi.

Ale všech sedm? Jing polkla a myšlenku zaplašila. To, o čem věděla, že je pravda, bylo už tak dost děsivé: že se provdá do hrdé, odměřené rodiny a připojí se k dědictví, jež trvá celá staletí. Že se vzdá své existence pro muže, který pro ni je v podstatě cizí.

Ne. Kdyby o osudech minulých císařoven příliš přemýšlela, sesypala by se a Chao-jü by si tak dělal ještě větší starosti. Vždycky si dělal starosti o její bezpečí. Kdysi, když byli ještě děti, o Jing málem přišel v řece. A přestože ji zachránil, nikdy si to neodpustil. Od té doby byl vždycky tak trochu… přehnaně ochranitelský.

To proto, že mě má rád, pomyslela si Jing a znovu svého bratra objala. Nechtěla ho pustit. Připadalo jí to tak nějak symbolické – jakmile ho pustí, jako by se jí starý život v rukách rozpadl na popel. Už teď jí bratr připadal méně pevný, víc nehmotný.

Ale musela ho pustit. Neměla na vybranou. „Sbohem, bratře,“ zašeptala mu do ramene a najednou už nebyla schopná zadržet proud slz.

Nakonec se rozloučili. Než však Chao vyklouzl z komnaty, zarazil se. „Jing,“ řekl a upřeně se na sestru zahleděl. „Ještě poslední věc. Nebudeš… vyhledávat potíže, že ne?“

Jing si osušila oči cípem svého roucha a její smutek vystřídalo mírné podráždění. „Jak to myslíš?“ ohradila se. „Samozřejmě že ne.“

„Dobře. Tak si to pamatuj.“ Odmlčel se, jednu ruku položenou na klice dveří. „Jezera napájejí řeky…“

Jeho větu dokončila Jing: „A řeky napájejí moře.“ Heslo rodiny Ťiangů. Za ta léta ho vyslovila nesčetněkrát, ale tentokrát jí ta slova připadala příliš nucená, příliš definitivní.

Chao jí věnoval malou úklonu a konečně opustil místnost. Dveře se za ním s cvaknutím zavřely. Jing si otřela slzy a otočila se tváří k oknu. Na obloze visel půlměsíc, srpek s ostře ohraničenými kraji. Byl to tentýž měsíc, který ji ve všech svých fázích doprovázel na její dlouhé cestě do paláce. Stejný měsíc, který pozorovala tam u nich doma. Snad připomínka, že tam venku, za zdmi paláce, stále existuje skutečný život.

I když byla v paláci celé měsíce zavřená jako vězeň, v její rodné provincii lid žil a miloval, dřel se a truchlil pod světlem toho stejného měsíce.

Jing jedním prstem pohladila povrch Chao-jüova prstenu a pak ruku sevřela v pěst. Zůstane navždy s ní. Talisman; připomínka bratrovy náklonnosti. Jed uvnitř ji ochrání, kdyby se princ pokusil o něco nekalého.

Jing zavřela okno a upevnila zástrčky. Pak se pro uklidnění nadechla a přitiskla si ruku s prstenem k srdci. To zvládne. Vidina, kterou měla předtím… byla prostě jen vidina způsobená stresem a tmou, vyděsily ji nějaké pohybující se stíny.

Nic to nebylo, uklidňovala se Jing. Jakmile si lehla do postele a přetáhla přes sebe přikrývky, slabé, mihotavé světlo svíčky se rozkmitalo a zatřepotalo, rozfoukané zbloudilým vánkem.

Jing ztuhla.

Okno zajistila zástrčkami. Což znamenalo…

Žádný vánek tu nebyl.

Jakmile se neohrabaně posadila, zachytila svůj odraz i bledou, přízračnou ruku, která se z něj vynořovala.

Vykřikla. Bez přemýšlení popadla z nočního stolku těžkou mosaznou ozdobu a hodila ji – pořádnou silou. Zrcadlo se rozbilo; její odraz zasyčel a ruka ucukla.

Jing se roztřeseně přitiskla k čelu postele a zírala. Její odraz, rozpůlený zubatou rýhou, jí zírání oplácel. Tvář měl popelavou a hruď se mu zvedala zjevným strachem.

Jing by se bývala téměř přesvědčila, že jde o další halucinaci, nebýt hluboké praskliny, která se objevila na paži jejího odrazu…

A pramínků černé krve, které z ní odkapávaly.

4

Ráno po rozednění bylo chladné a svěží, ale Jing se cítila úplně zničená. Nespala. Místo toho se po tom, co rozbila zrcadlo na padrť, skrčila v rohu své zamčené ložnice, držela svícen jako zbraň a pozorovala, jak svíčky dohořívají až na pahýl. Teď se její oči snažily přizpůsobit bledému, plíživému svítání.

Zatočila se jí hlava. Odněkud z hloubi její lebky se šířila bolest. Chtělo se jí plakat i nepříčetně smát: dnes se provdá za korunního prince říše Ťing-chu-tao.

Ještě nikdy se necítila tak málo připravená.

Než gongy ohlásily první denní hodinu, Jing už vypila kalíšek paj-ťiou. Trošičku se zakuckala; první doušek vína ji při polknutí pálil, ale nakonec se jí po těle rozlilo mírné teplo.

Poté, co ji služebné nachystaly, stále zbýval nějaký čas, než měl dorazit princ. Tak se zabavila tím, že vypila další dva kalíšky vína. Rozhoupaný žaludek potom chtěla uklidnit pomerančem, který si vzala z mísy s ovocem. Rozpůlila ho, zhltla a slupky protlačila kolem okenního rámu, aby skryla důkazy toho, co udělala. Ovoce mělo být okrasné, symbol štěstí; nesloužilo k tomu, aby se doopravdy jedlo.

Když princ konečně dorazil, Jing byla tak omámená, až jí připadalo, že jeho příchod spíš vytušila, než že by ho viděla. Stála k němu čelem a celá se třásla. Rychle si přitáhla šaty těsněji k sobě.

„Princezno.“ Tvář mu halil stín a jeho výraz byl neproniknutelný.

Mlčky k ní přistoupil. Ranní světlo zdůrazňovalo siluetu jeho širokých ramen, takže působil ještě větší než obvykle. Han-fu holubičí šedi, které měl na sobě, mu těsně obepínalo svalnaté paže, plátno, u krku překřížené, odhalovalo záblesk snědého hrudníku. Jeho černé vlasy po ramena byly, na rozdíl od normálního, umně rozcuchaného stavu, pečlivě sčesané dozadu do uzlu. Působilo to téměř nadpozemsky – vypadal jako nesmrtelná bytost, která si přišla pro její počestnost.

Jing vyschlo v ústech. Tohle bylo poprvé, kdy se ocitl v jejím pokoji. Bylo to poprvé, co se nějaký muž – kromě jejího otce a bratrů – ocitl v jejím pokoji.

Ve srovnání s ní byl příliš velký. Ačkoli ona sama nebyla drobná, připadala si jako zimní květina ve stínu hory.

A je stejně drsný a chladný jako hora, pomyslela si. I ta nepatrná naděje v jejich svazek, kterou Jing chovala, jí v hrudi seschla a zemřela, jakmile se přiblížil. V těch lesklých kočičích očích nebyla žádná náklonnost, žádné laskavé světlo. Jen chmurná rezignace; předpokládala, že je to popuzení nad jejich domluveným sňatkem.

Jing narovnala záda a přinutila se na něj podívat. Bylo to těžké. Jako válečník ji děsil, jako muž dokonce ještě víc. Princ Šan Čang Lin v pouhých dvaceti letech velel armádám, vítězil v bitvách a získal si pověst nadaného lučištníka. Ve srovnání s ním si Jing připadala jako naivní, provinční dívka.

Princ se přiloudal ke stolu. Jing sledovala každý jeho pohyb. Odzátkoval karafu s paj-ťiou a zarazil se, když spatřil, že je upito. „Vidím, že už jste začala… slavit,“ utrousil a povytáhl obočí.

Jing po krku vystoupala horkost. „Je to tak, Vaše Výsosti.“ Co jiného mohla říct?

Pevnou rukou nalil pohár vína a pak se zachmuřil, když spatřil rozbité zrcadlo. Koberec kolem něj byl zasypaný třpytivým skleněným prachem. Zamračeně se k ní obrátil. „Nejsou snad komnaty podle vašeho vkusu, paní Jing?“

Pod jeho pohledem se Jing cítila jako nahá. Měl hlas vždycky tak hluboký? Tak zvučný? Nikdy předtím si toho nevšimla. Ačkoli příležitostí, kdy spolu mohli konverzovat, doposud nebylo mnoho.

„Tím to není, Vaše Výsosti. Moje pokoje jsou krásné.“ Zkřížila si ruce před tělem, jak se snažila chránit. „Jde o to…“ Odmlčela se. Jak mohla vysvětlit rozbité zrcadlo? Poví svému nastávajícímu manželovi, že má halucinace o svém odrazu vystupujícím ze skla?

Jistěže ne. Ta představa byla směšná.

„Snažil jsem se to tu zařídit tak, aby se vám to líbilo,“ pokračoval a přistoupil blíž. „Nebo se vám to snad… nelíbí?“ V jeho hlase se ozval nebezpečný nádech.

Jing při jeho slovech zvedla hlavu a zadívala se na něj. Nikdy předtím mu nebyla fyzicky tak blízko, tak blízko, aby zachytila jeho vůni. Kouř ze dřeva. Z borovice. Najednou si uvědomovala rytmus svého srdce i to, jak jí teď tlouklo žalostně nepravidelně.

„Vy… vy jste mi zařizoval pokoje?“ vydechla a nedokázala skrýt překvapení. Bylo to tak nečekané. Nikdy ani v nejmenším nedal najevo, že by měl jakýkoli zájem o její přítomnost nebo že by si byl její přítomnosti vůbec vědom. A teď se hlásí o zásluhy?

Přimhouřil oči. „Pochopitelně,“ odsekl. „Stanete se mou ženou. Co jste čekala?“

Jing se sevřely útroby: urazila ho. Tohle nebyl slibný začátek jejich svatebního dne. Jaké důsledky z toho princ vyvodí?

Trhla sebou, když vstoupil do jejího osobního prostoru, ale on jí jen nabídl rámě. Zatajila dech, když ho přijímala; tohle bylo poprvé, co se kdy dotkli.

„Je čas podávat čaj,“ řekl princ. Tvářil se ztrápeně, jako by se účastnil vlastního pohřbu, a ne svatebních oslav.

Venku čekaly služebné, aby Jing pomohly nést těžkou brokátovou vlečku. Princ doprovázel Jing do ústředních místností paláce a celá skupina cestou mlčela. Jing spěchala, aby stačila princovu dlouhému kroku, a zároveň přemýšlela, jak se naučí snášet jeden druhého, natož aby se do sebe zamilovali. Jejich manželství bylo posvěceno věštci. Přece by se k sobě měli hodit, ne?

Čajový obřad se tradičně konal v domě nevěstiny rodiny, ale protože celá její rodina přicestovala ze vzdálené provincie, dnešní obřad měl proběhnout v paláci. Jing vešla do čajového salonu po boku svého budoucího manžela a její dřevěné sandály na vysoké podrážce klapaly. Mnohem raději by si obula své poddajné kožené střevíce, ve kterých se mohla pohybovat pohodlně a tiše jako kočka. Ale to jí nebylo dovoleno. Ne dnes.

Místnost byla dlouhá a úzká. Stěny zdobily nástěnné malby zobrazující lesy a hory, a k Jingině nesmírné úlevě se zde nenacházela žádná okna ani zrcadla. Kolem bylo rozestavěno několik křesel. Na druhém konci místnosti stála před obrovským krbem dlouhá pohovka s pozlaceným rámem. Jing se pod těžkými šaty potila, a tak byla ráda, že v krbu nehoří oheň.

Spolu s princem zaujali příslušná místa a on si přitom dával záležet na tom, aby mezi nimi udržoval vzdálenost na délku paže. Jing toužila něco říct, začít nějakou konverzaci, jiskru, spojení – cokoli – s tímto mužem, s nímž bude svázaná na celý život. Dnes se připojí k jeho rodině a pak s ním bude sdílet jeho lože. Ještě nikdy s žádným mužem nespala; v osmnácti letech ještě nikdy žádného ani nepolíbila.

Byla láskyplnou bytostí. Toužila po doteku a teple, přátelství a lásce. Ale její rodiče, kteří věděli, že má souzenou přinejmenším vznešenou svatbu, ji celý život ochraňovali. Pečlivě jí vybírali přátele a dovolovali jí stýkat se pouze s dětmi venkovské aristokracie. Naštěstí se těšila blízkému vztahu s rodiči, služebnými a sourozenci, jinak by její dětství bylo skutečně velmi osamělé.

Její rodiče však navzdory ambicím nikdy neočekávali zásnubní dopis od samotného císaře.

A císaři, který byl považován za boha, se nedalo říct ne. Ani by to nechtěli. Vzít si korunního prince znamenalo, že Jing se jednoho dne stane císařovnou, nejmocnější ženou v říši Ťing-chu-tao. Proto ji matka a otec poslali na měsíc dlouhou cestu do provincie Ťin-šan, do domova vládnoucí dynastie.

Pán a paní Ťiangovi darovali Jing své nejlepší koně a naložili ji do svého nejdražšího kočáru. Vezla se mezi hromadami zlata, drahokamů a jemných látek určených jako její věno. Jediná věc, která ji během dlouhých dnů a ještě delších nocí posilovala, byla myšlenka na setkání s budoucím manželem. Čas si krátila představami okamžiku, kdy se jejich oči setkají. Toho tetelivého tepla, které kolem nich bude vířit a přitáhne je blíž a blíž k sobě. Představami jejich srdcí tlukoucích ve stejném rytmu, té nadčasové symfonie dokazující, že k sobě patří, že jsou jeden pro druhého kotvou. Že si byli souzeni.

Jingina představa se však nenaplnila. Když se konečně vypotácela z kočáru, téměř blouznící únavou, Čang na ni čekal spolu s celou královskou rodinou a jejich manželkami, konkubínami, služebnictvem a domácím personálem. Jing poklekla a dotkla se čelem země, aby se uctivě poklonila císaři a císařovně, klečela v blátě a ušpinila si sukni svého han-fu. Když se konečně s námahou zvedla na nohy, byla jí Čangova rodina oficiálně představena. Pokročila vpřed a s očima doširoka otevřenýma natáhla ruce ke svému snoubenci. Ale Čang její vřelé gesto neopětoval. Nevzal její ruce do svých. Pouze na ni několik dlouhých chvil hleděl. Pak se otočil a odešel.

Jing se v myšlenkách vrátila do přítomnosti, na místo, kde ona a princ Čang stáli vedle sebe a čekali, až vstoupí starší.

Při prvním pohledu na rodiče se Jing sevřelo srdce. Dnešní den byl zasvěcený formalitám; nebude mít dovoleno jít k nim. Její matka, oblečená do tmavě vínového han-fu, celá zářila. Jakmile spatřila svou dceru, sklonila hlavu. Tak formální gesto, pomyslela si Jing, usmála se a sklonila hlavu na oplátku.

Snoubenci se uklonili Jingině matce a otci, zatímco služebnictvo padlo na zem. Pak se otevřely těžké vyřezávané mahagonové dveře vykládané perletí a zlatými doplňky. Flétnista začal hrát vtíravou melodii a operní pěvkyně trylkovala vysoké, disharmonické tóny ohlašující blížící se příchod císaře a císařovny.

Čangovi rodiče vstoupili v majestátním průvodu. Nejdřív šlo několik služebníků, kteří hbitě pobíhali a zametali podlahu. Pak vešel císař a za rámě vedl císařovnu. Pohybovali se tak pomalu, až se zdálo, že se vznášejí. Oba byli oděni do bezpočtu pásů žlutého hedvábí, na hlavách zlaté pokrývky zářící vzácnými drahokamy.

S rozbušeným srdcem se Jing zadívala za korpulentní postavu císaře, za jeho obličej s ústy v koutcích stočenými dolů a její pohled sklouzl na císařovnu Šan. Co je na té ženě zvláštního? přemítala Jing a zkoumala svou budoucí tchyni. Jak to, že jako jediná císařovna za poslední dvě století unikla nechvalně proslulé palácové kletbě?

Kromě toho, že císařovnin vzhled popíral její věk, se zdála celkem nevýrazná. Byla pohledná, vysoká, její tvář hladká a bez vrásek. Ve vlasech měla jediný šedivý pramen, který se jí táhl od středu čela dozadu. Jinak však na jejím vzhledu nebylo nic zvláštního. Nic, co by naznačovalo, jak se vyhnula osudu svých sedmi předchůdkyň.

Ne že by se jí podařilo tragédii zcela uniknout. Byl tu ještě jeden syn, její prvorozený, starší bratr prince Čang Lina. Právoplatný dědic, který však zemřel v bitvě, a lidé říkali, že potom už rodina Šanů nikdy nebyla jako dřív.

Jing si císařovnu prohlížela do chvíle, než jí princ syknutím připomněl, aby si klekla na zem a uctivě se poklonila.

Trvalo dlouho, než se místnost zaplnila. Ačkoli tam byly stovky a stovky lidí, stále to byl jen zlomek císařské domácnosti. Přesto to pro Jing bylo víc než dostatečné publikum. I když věděla, že dvůr císaře Šana je obrovský, doposud trávila čas v paláci především zavřená ve svých vlastních komnatách. Nikdy neviděla, že by se lidé z nejbližšího okolí císaře někde takhle shromáždili.

Císař a císařovna se zastavili uprostřed sálu. Vzduch ztěžkl tichem. Všichni přítomní byli na zemi, dokonce i ti starší. Když císař Šan konečně zavelel: „Vstaňte!“, Jing se ztěžka postavila. Srdce jí bušilo a ona se přinutila dýchat zhluboka a pomalu.

Potom Jing-jüe zvedla bradu, vypnula ramena a připravila se na vstup do svého druhého života.

5

Průvod eunuchů přinesl čaj na podnosech spolu s porcelánovými konvičkami a řadou půvabných, mělkých šálků. Na každém z nich byl vyražený rodový znak Šanů: trojvrší obtočené drakem.

Císař a císařovna Šan se usadili na dlouhé pohovce, hedvábí jejich rób se kolem nich vzdouvalo, a s očekáváním se zadívali na Jing. Vlastně ji sledovala celá místnost a vyčkávala na její první krok. Všude bylo takové ticho, že Jing téměř slyšela, jak se v konvicích otevírají poupata čajových lístků.

Znovu se poklonila a dotkla se přitom čelem země. Pak vstala a přistoupila k nízkému stolku. V sevřeném hrudníku jí bušilo srdce a ruce se jí třásly, když nalévala tmavě jantarovou tekutinu. Celým tělem jí prostupoval neodbytný pocit zlé předtuchy – vzhledem k tomu, že rozbila zrcadlo fang-ču, se tento čaj vařil z obyčejné vody místo z měsíční rosy a ona se  nemohla zbavit pocitu, že se stane něco zlého.

Čaj vyšplouchl z konvičky a dopadl na dno šálku. Ve vířící tekutině se míhaly drobné úlomky lístků. Jing naplnila první šálek až po okraj, pak druhý. Postavila konvičku zpátky na podnos a zvedla první šálek. Dav se nadechl současně.

„Má hluboká úcta, Vaše svatá Výsosti, Synu nebes, pane mého království po deset tisíc let.“ Jing se uklonila a podala šálek císaři. Ten jí ho vytrhl z rukou špičkami svých dlouhých, jemně zúžených prstů. Jeho kůže byla pozoruhodně hebká.

Vzala druhý šálek. Hladina čaje byla tak tmavá a nehybná, že se v ní jasně odrážel její obličej. Zvedla šálek, uklonila se a podala ho císařovně.

„Má hluboká úcta, císařovno Šan, paní mého království po deset tisíc let.“

Císařovna si však šálek od ní nevzala. Jing cítila tíhu té prodlevy a v uších slyšela svůj tep, jak císařovna mlčela.

Jing přeběhl mráz po zádech. Proč císařovna váhala? Jing zvedla hlavu a rychle se podívala na čaj.

Z toho, co uviděla, se jí zhoupl žaludek. Čaj se vlnil, ačkoli nefoukal žádný vánek. A na hladině se odráželo oko. Její vlastní oko, soudě podle zlatého proužku podél spodních řas – přesto se tam neodrážela ona.

Ne, to oko bylo přímo na hladině tekutiny, tisklo se k ní a zíralo na Jing.

Pak zamrkalo.

Jing se polekala. Jen nepatrně, jen jednou, ale dost na to, aby se to stalo…

Šálek jí vyklouzl z ruky. Jing se bezmocně dívala, jak padá, a čas se přitom zpomaloval jako kapka rosy ulpívající na větvi. Pak dopadl na kamennou podlahu a rozbil se na tisíc kousků.

Horký čaj se rozstříkl Jing na boty a opařil ji. Uskočila dozadu. Ucítila, jak princ vedle ní ztuhl. Nesouhlas z něj vyzařoval doslova ve vlnách.

V místnosti okamžitě vypukl chaos. Mračna služebnictva se vrhla vpřed, aby pomohla uklidit nepořádek. Jing se sehnula a chtěla sebrat rozbitý kousek porcelánu, ale princ Čang ji téměř chytil za ruku. V poslední chvíli se zarazil a jeho dlaň se vznášela těsně nad její paží. „Nedělejte to,“ pronesl napjatým hlasem.

Jing zacloumala zlost a střelila po něm pohledem. U jejích nohou ležel porcelánový střep a ona ho ve svém rozčilení schválně zvedla a podala ho horečnatě pracujícímu sluhovi.

„Na, vezmi to,“ řekla. Sluha zlomený v pase pohlédl vzhůru a chvíli na ni mžoural. Pak si od ní kousek porcelánu vzal a hodil ho do košíku. „Sie-sie-ni, sie-sie-ni,“ vyhrkl a sepjal ruce na prsou. „Děkuji, paní Jing.“ Ustoupil a předvedl sérii přehnaných úklon. Princ vedle ní mocně vydechl nosem.

Jing se narovnala, vyhnula se očnímu kontaktu s princem Čangem a hleděla přímo před sebe. Co to právě udělala? Taková hloupost, rozzlobit prince, svého budoucího manžela. Musí se naučit ovládat svou vznětlivou povahu. Tady to není jako doma, kde byla tím nejmladším dítětem, tím nejrozmazlovanějším, tím, kterému prošlo téměř všechno.

Císař zrudl a zaťal pěsti. Jing se sevřelo hrdlo – už ho rozzuřila. Císařovna ho konejšivě poplácala po paži a nato pokynula někomu v davu. Přítomní se rozestoupili a dopředu se přišoural starý muž – podle krvavě rudého roucha Jing poznala, že je to hlavní kněz, Mistr pravdy Čchen.

Podal císaři bronzový, rytinami bohatě zdobený pohár. Poté, co císař vypil jeho obsah, mlaskl a pohár odhodil.

Císařovna upřela pohled na Jing. Povytáhla jedno obočí a její tmavé oči se vpíjely do Jinginých. Zdálo se, že se jí žena snaží sdělit něco velmi důležitého, ale Jing netušila co. Jing odvrátila zrak a cítila, jak jí po krku stoupá ruměnec. V tu chvíli byla vděčná za bílý pudr, který jí Li Ming ráno nanesla na obličej.

Davem se rozléhal šepot a pomalu přerůstal v šum. Během několika minut byla místnost opět dokonale uklizená a na tácu se objevil náhradní šálek.

Dav ztichl. Nikdo se ani nepohnul. Všichni zatajili dech a čekali, až Jing zvedne nový šálek. Čekali, jestli tentokrát svůj úkol splní s náležitou mírou důstojnosti.

Jing se vzchopila, strnule vykročila vpřed a nalila čaj. Přinutila se nepohlédnout na šálek, sevřela ho oběma rukama a znovu ho podala císařovně.

Po skončení obřadu císař s císařovnou opustili sál a Jing za nimi na dřevěných podpatcích nejistě klopýtala.

„Proč vám museli dát tak příšerné boty?“ zabručela Jingina druhá služebná Fej-fej a snažila se zvednout těžké pásy saténu z Jinginých nohou. Fej-fej byla původně z domácnosti rodiny Šan a byla Jing přidělena po jejím příjezdu.

Jing si dlouze povzdechla. Byla v těch dřevěných botách tak nešikovná, že neustále zakopávala o sukni. „Nejspíš proto, abych neutekla.“

Li Ming popadla cíp Jinginy vlečky a zvedla ho. „Aspoň jsou dost tvrdé, má paní,“ řekla a na rtech jí pohrával úsměv, „takže jestli je princ pitomec, můžete ho kopnout do…“

„Teď ne.“ Fej-fej vrhla přes rameno vyděšený pohled na prince, který hovořil se svými generály. „Mohl by tě slyšet.“

Li Ming se ušklíbla. „Viděla jsi, jak se choval k paní Jing? Ten člověk si zaslouží co proto.“

Jing pocítila příval vděčnosti za loajalitu své služebné, ale věděla, že Li Mingina slova by přinesla jen potíže. „Ticho, Li Ming. Už jde.“

Obě služebné se odmlčely a odvrátily zrak, když se princ Čang přiblížil.

Jing se zařadila po bok svého budoucího manžela a její služebné se držely za ní. Zpočátku nic neříkal. Skoro ji ani nevzal na vědomí. Rozhodně se jí nedotkl.

Pak ale promluvil.

„To tedy byla podívaná,“ utrousil příkrým hlasem. Úkosem pohlédl na její zničené boty. „Budete se muset převléknout.“

„Potřebovala jsem záminku, abych se těch věcí zbavila.“ Jing gestem ukázala na své nohy ve snaze odlehčit náladu. „Vždyť se na ně podívejte. Jsou odporné.“

Princ se náhle zastavil a Jing měla co dělat, aby nezakopla. „Tohle není vhodné téma na žertování, Jing-jüe,“ vyjel. „Ten obřad byl důležitý. A není vaším úkolem pomáhat služebnictvu. Nepřipustím, aby se moje žena plazila po zemi na kolenou.“

Jing se naježila. „Proč vás to zajímá?“ Její hlasitý šepot přitáhl pohledy několika kolemjdoucích sloužících. „Proč zrovna teď? Nevšiml jste si ničeho, co jsem udělala od svého příjezdu! Až dnes.“

„Proč mě to zajímá?“ Princ zkřivil rty. „Taková neúcta od mé milované snoubenky. A navíc v náš svatební den!“ Naklonil se blíž, až byla jeho tvář jen kousíček od její. „Můj otec vás nechá zaživa stáhnout z kůže, jestli uslyší, že se mnou mluvíte takhle.“ Přelétl pohledem směrem k císařově vzdalující se postavě, jako by jejich rozhovor mohl skutečně zaslechnout.

„Já se vašeho otce nebojím,“ vypálila Jing a tváře jí hořely. „Zjevně ne tolik jako vy.“

Princ na okamžik zaváhal. V očích mu vzplál oheň, jiskra žáru na černém uhlí. V úzkém prostoru mezi nimi se tetelil vzduch a Jing sotva popadala dech.

Naklonil se ještě blíž. Jeho horký dech jí ovanul rty. Na okamžik měla dojem, že ji políbí. Nebo uškrtí. Nedokázala se rozhodnout, co to bude.

Neudělal ani jedno.

Místo toho se otočil a rázným krokem zamířil chodbou opačným směrem.

Jing se sevřela hruď. Její slova ho očividně zasáhla hluboko – okamžitě jich zalitovala. „Počkejte,“ zavolala za princovou vzdalující se postavou. Povytáhla si sukně a klopýtavě ho chodbou následovala. „Kam jdete?“ Ztěžka si oddechla, skopla dřevěné boty a bosá se za ním rozběhla.

On si jí nevšímal, otevřel nejbližší dveře a prošel jimi. Jing je zachytila těsně předtím, než se zabouchly, a vrazila za princem do místnosti, které dominovala masivní postel na vyvýšeném stupínku.

Princ stál zády k ní, ramena napjatá, a rychle, přerývaně oddechoval.

„Vaše Výsosti?“ Jing váhavě popošla dopředu. „Omlouvám se, jestli jsem vás urazila. Ale nebudu se omlouvat za pomoc služebnictvu.“

Princ se prudce otočil a přikročil k ní. Jing ustoupila a dveře se za ní s cvaknutím zavřely.

„Řeknu to jen jednou, Jing-jüe.“ Obě ruce si opřel o dveře a hlas se mu chvěl potlačovaným vztekem. „Budeš korunní princeznou. Budeš mou manželkou. Musíš se podle toho začít chovat.“

Jing se odmítla nechat zastrašit, narovnala se a postavila se princi tváří v tvář. Rozzuřilo ji, jak se jí zrychlil tep, jak měla v jeho blízkosti rozpálené tváře. „A co ty? Ty musíš…“ Zarazila se a srdce jí kleslo až do žaludku jako kámen. „Zrcadlo!“

Princ se na ni chvíli díval a pak se otočil. „Co je s ním?“ vyjel a v zrcadle se setkal s Jinginým pohledem.

„Já… já…“ vykoktala Jing. Zdálo se jí, že zahlédla svůj odraz, jak se na ni přes princovo rameno usmívá. Měla za to, že vidí svůj odraz, jak ji k sobě jedním prstem láká. „Něco jsem viděla. Tedy, zdálo se mi, že jsem něco viděla.“ Zachytila princův výraz a zavrtěla hlavou. „To nic.“

Princ se k ní zamračeně otočil. „Ty jsi něco viděla?“ Naklonil se dopředu a donutil Jing, aby se znovu přitiskla na dveře. „Ty jsi něco viděla?“

„Prosím, já…“

„Bohové!“ Hlas mu vystoupal. Odstrčil se ode dveří, poodešel pár kroků dozadu a oběma rukama si prohrábl vlasy. „Kolik přesně jsi toho vypila, Jing?“

„Nic. Teda moc ne! Přišel jsi pozdě a já…“

Sklopil hlavu a pomalu s ní potřásl ze strany na stranu. „Nejdřív ten čaj a teď tohle. Očividně jsi toho měla příliš.“ Prošel kolem ní a sáhl po klice. „Zůstaň tady až do obřadu.“ Žádná otázka. Příkaz. Gestem neurčitě ukázal na postel a řekl: „Vyspi se z toho nebo tak něco.“

Jing ho chytila za košili. Potřebovala mu zabránit v odchodu, potřebovala mu zabránit vyjít ven těmi dveřmi. I kdyby se ztrapnila, i kdyby ztratila tvář. Cokoli, díky čemu by ji nenechal v komnatě s ním… s tím stvořením. S tou věcí.

„Prosím!“ Jing vzhlédla na prince a po tvářích jí začaly stékat slzy. „Neodcházej. Neodcházej. Prosím.“

Princ na ni chvíli chladně, odměřeně hleděl a pak jí stáhl prsty ze svého oděvu. „Seber se, princezno,“ vyštěkl a prudce otevřel. „A příště se chovej líp.“ Dveře se za ním zabouchly a následoval známý zvuk klíče otáčejícího se v zámku.

Jing se zhroutila a vzlykala, tvář přitisknutou na chladné dřevo. Neodvážila se otočit, neodvážila se podívat na svůj odraz. Uslyšela kroky a začala se zvedat, připravovat se na boj.

Příliš pozdě. Ucítila, jak se jí do vlasů zamotala ruka. Nevídanou silou jí pak někdo strhl hlavu dozadu.

Její vzlyky se změnily ve výkřiky, jak ji někdo táhl za vlasy po podlaze a skrz zrcadlo.

6

Jing musela omdlít, protože když se probrala, ležela na posteli.

Zasténala, převalila se a s námahou se posadila. Určitě to byl sen. Viděla rozmazaně, ale snažila se soustředit na své okolí. Byla ve stejné místnosti, ve které se hádala s princem.

Veškerá naděje na harmonické manželství se scvrkla a odpadla – korunní princ byl nesnesitelný. Jako by ho provokovala samotná její existence. Jak se musel zlobit, když ji raději zamkl v cizí ložnici, než aby ji poslal zpátky do její vlastní?

Ne v jen tak ledajaké ložnici, uvědomila si a objala sloupek postele, aby se přestala motat. Tohle byla bezpochyby nejpřepychovější ložnice, v jaké se kdy ocitla. K posteli na stupínku, obrovskému vyřezávanému dřevěnému monstru, vedla řada nablýskaných dřevěných schodů. Její povrch byl pokrytý kožešinami a zlatými polštáři a na třech stranách visely složitě vyšívané závěsy. Skříňka z týkového dřeva stála vedle černě lakované skříně s barevnou květinovou intarzií, zlatými plátky a ozdobným železným kováním. Jing netušila, co je to za pokoj, ale vzhledem k vytříbenému luxusu a blízkosti hlavních místností mohla hádat.

Svatební komnata.

V jednom díle dveří skříně bylo zrcadlo, ale Jing z tohoto úhlu svůj odraz neviděla. Ta představa ji děsila, a tak se odvrátila a opřela si čelo o sloupek postele. Hlavou se jí honily myšlenky.

Byly snad hrůzostrašné události dnešního rána mimořádně realistickou noční můrou? Musela usnout schoulená do klubíčka ve velké, prázdné posteli. Což, jak si náhle uvědomila, byl problém.

„Ma-te!“ Jing vyskočila a spěšně se snažila uhladit přikrývky, aby zakryla veškeré stopy po svém odpočinku. Neměla se dotknout svatební postele dřív než její manžel. Údajně by to přineslo smůlu.

„Nedělej si s tím starosti,“ ozval se hlas ze stínu. Známý hlas. Velmi známý hlas.

Její vlastní hlas.

Jing se rozbušilo srdce, když pohlédla na jeho původce. V tmavém rohu místnosti stálo křesílko, které předtím neviděla. Křesílko, které tam původně nebylo. A v něm seděla s dlouhýma zkříženýma nohama a s povzneseným úsměvem…

Ona.

Jing-jüe. Seděla v křesílku.

S rostoucím zděšením si Jing uvědomila, že v místnosti je všechno obráceně, šatní skříň a okno na opačné straně než obvykle.

Teď už to pochopila. Nebyla ve svatební komnatě. Nebyla ve stejné místnosti. Nebo spíš byla ve stejné místnosti, ale taky nebyla. Tohle byl odraz té místnosti.

Jing se nacházela v zrcadlovém pokoji a dívala se na svůj vlastní odraz.

Okamžitě couvla ke zdi. Očima pátrala kolem sebe a zoufale hledala něco – cokoli –, co by mohla použít jako zbraň. Možná by posloužila mísa na ovoce, kdyby s ní udeřila dostatečně silně. Nebo křesílko, které bylo blíž, nahrubo vyrobené ze zkroucených větví. Jing na něj zírala a snažila se vypočítat, jak dlouho potrvá k němu doběhnout, vypáčit z něj klacek, praštit svůj vlastní odraz do hlavy a utéct…

„Předpokládám, že přemítáš o tom křesle.“ Hlas odrazu prořízl Jinginy myšlenky a polekal ji. Mohl jí její odraz číst v mysli?

Jingin odraz se postavil a dokonale odpovídal Jingině výšce. Vypadal úplně stejně jako Jing, ale tak nějak zvláštně. Bylo zneklidňující vidět svůj odraz „naživo“ – pokud se to tak vůbec dalo říct – se stíny, křivkami a oblinami. Zrcadlový obraz je zploštělý, nerovnosti vyhlazené, ale tady byla Jing a dívala se na sebe v plné trojrozměrné kráse.

„Je vyrobené z nalezených větví,“ pokračoval Jingin odraz. Žena se k ní pomalu přiblížila, jako by Jing byla divoké zvíře. „To je všechno, s čím na tomhle světě musíme vystačit. Jinak bychom pro sebe neměli nic.“

„Víš, co myslím,“ vyjela Jing. Neměla čas na slovíčkaření.

To Jing zarazilo.