Lavička

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Pavla Zdařilová

Lavička – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Poslední hrdlička vylétla oknem
Prolétla bránou a zmizela navždy
Stalo se to před pouhým rokem
Zamávali jsme jí jednou provždy

Ztratit se a rozpustit

Staré šrámy opustit

Nechat je v dáli bdít

Jen tak dovolí ti zase snít

Ty nechceš se s nimi přít

Dovol si o ně přijít

V dáli se ztratí, když si budeš přát

Dovol si se zase nahlas smát

Nestane se tak, když se budeš bát

A na otázky nezačneš se ptát

Dovol si to a nech je se prát

Bedlivě pozoruj a nech se jimi hnát

Dovol si vyřvat poslední hlásku

Najít a zase ztratit tu samou lásku

Spustit se dolů na provázku

Vidět za svým odrazem věčnou krásku

Dovol si vyčnívat na obrázku

Vždyť neplníš přece žádnou sázku

Dovol si vystoupat vzhůru

Vyrazit na dlouhou túru

Vystoupit ze svého prostoru

Dívat se až k nebi nahoru

Dovol si odstranit závoru

A nebýt neustále v pozoru

Prázdná obloha bez jasných hvězd

Měsíc zmizel ze všech našich cest

Napjatá jako zaťatá pěst

Nikdo neví, kudy kroky vést

Zcela temná však není

S každým okamžikem se mění

Jen vyčkává do probuzení

Jeden malý vpřed a další do zatmění

Skrytá pod načechraným pláštěm

Kráčí vstříc starodávným bludištěm

Ještě více se plní vzácným deštěm

Vchází až nahoru točitým schodištěm

Spánek? Kde je můj spánek?

Cožpak ho neunes beránek?

Prosím, vrať ho zase nazpátek

Což nevidí, že dnes není pátek?

Poslední vzpomínka napsaná do řádku

Poslední slza stekla po tváři

Poslední pohled na tvou snovou pohádku

Poslední nalezený vlas na starém polštáři

Poslední slova poskládaná do slabik

Poslední nad hlavou přelétl nám arabik

Poslední vyřčená slova v rozhořčení

Poslední ztracení v nočních můrách

Poslední abstraktní obraz v tvé mysli

Poslední bystřina tekoucí údolím

Ztracená v sobě

Ubližuje hlavně tobě

Nehledí na city tvé

Omílá vždy chyby své

Zas a zas postaví novou hráz

Kterou nechceš přejít snáz

Stačí kolem vzdušné zámky

V hlavě schovává staré smutky

Neustále nad nimi dumá

Nezná slov, až je němá

Daleko za vysokými horami

Vyrůstal mohutný kořen

Nechtěl být nikým a ničím rušen

Pyšnil se zvláštními schopnostmi

Nikdo o nich však neměl tušení

Dále si jen mlčel a žil v osamění

Každý nový den vstával dříve nežli slunce

Očekával svého zachránce

Ostatních se stále stranil

Bál se, aby je neranil

Svým pocitům se bránil

Svůj hlas si vždy chránil

Ve svém životě nepromluvil ani hlásku

Neznal přátelství ani lásku

Nikdy neviděl jiné město

Znal jen les a tohle místo

Jednou kolem prošla slečna

Pospíchala cestou vpřed a zaslechla tichý sten

Zrovna šlápla na kořen

Zastaví se, rozhlíží se kolem a nevidí nic

V hlavě jí běží, to je ale dneska hic

Ještě jednou zkoumá všechny strany

A už neslyší vůbec žádný zvuk

Kořen poprvé promluví, nevidíš mě?

Jsem tu, kuk

Dívka dívá se do stromů na oblohu, jen ne na zem

Nevidím vás, kde jste, cizinče?

Přímo dole, stojíte mi na drážce

Nevšimla jsem si vás, omlouvám se

Nic neděje se, jsme přeci v lese

Tu se každý s každým snese

Jen já jsem tu osamělý

Pročpak, pane milý?

Zdá se, že mi nikdo nerozumí

Toť jen vaše mínění

Já rozumím vám, pane

Také nikam nezapadám

To se občas prostě stane

Zato pořád někam padám

Do mechu či do louže

Tam to vždycky hodně klouže

To já znám jen z vyprávění

Nebo možná z nočních snění

Jaké to je v širém světě?

Slyšela jste někdy o mé tetě?

Mnoho koutů světa sama neznám

Ale těším se, až je jednou všechny poznám

Uslyšíte o dalekém světě od děvčete