Nakladatelka: Olina Táborská

Hodně drahá tchyně

Olina Táborská

2. vydání
Nakladatelství Olina Táborská v Praze roku 2024
Obálka: Alena Brunhilda Burneleit
Konverzi vytvořil: Lukáš Táborský

Kompletní seznam titulů:
https://www.facebook.com/knihyolinytaborske.cz/

https://www.palmknihy.cz

Vytěžování textu či dat z této publikace ve smyslu
č. 4 směrnice 2019/790/EU je zakázáno

ISBN 978-80-11-05862-3 (pdf)
ISBN 978-80-11-05863-0 (ePub)

Olina Táborská

Knihy začala psát, jakmile skončila s profesí novinářky. Říká, že si plní sny.
Generační román Hlas pro vraha je o šedesát let zapomenuté vraždě maminky tří dětí a souvisí s případem popravy Rudolfa Slánského. Co má společného malá nožka s Kámasútrou je knížka o vztahu dvou manažerů, kteří sice umějí vést lidi, ale v lásce jim to moc nejde. Vydalo nakladatelství Albatros media (Motto). Tři díly příběhů lidí, komentovaných koučkou Ivou Adamcovou s názvem Jak to vidí Ivanka Adamcová, vyšly ve vlastním nakladatelství autorky. Novely Výchova dcerou a Hodně drahá tchyně vydalo nakladatelství K4K, jejich druhé vydání v elektronickém formátu právě vychází.
Výchova dcerou je příběh rodiny žijící v malém městě, která prošla dvěma zkouškami bezpodmínečné lásky. Párové a mateřské. Hodně drahá tchyně je psaná trochu humorně, trochu s nadhledem a nabízí příběh sekretářky Nadi, která, ač už sama tchyně, druhou tchyni vyvdala ve svých padesáti letech. Je to velmi milující paní, ale i ona má „své mouchy“.

Alena Brunhilda Burneleit
(autorka obálky)

je kreativní mysl stojící za značkou Brunhilda – značkou, která podporuje kreativitu a férovost. Jejím posláním je pomáhat jednotlivcům a organizacím sdílet jejich příběhy způsobem, který je věrný tomu, kým jsou.

Měla tu čest spolupracovat s klienty jako *Lamy, Vodafone, Konsent, Prague Pride, Molekuly a Loono*

Hodně drahá tchyně

Jaké to je, vyvdat v padesáti letech druhou tchyni?
Naďa se po zklamání v prvním manželství šťastně vdala a dalo se čekat, že skvělý syn bude mít skvělou matku. Milující, stejně jako je milující i Nadin manžel Lojza. Ten samozřejmě předpokládá, že se druhá žena bude s jeho matkou rozumět. Naďa zase doufá, že její tchyně bude tak bezproblémová, jak bezproblémovou tchyní je ona sama dvěma zeťům.
Lojzova máma je opravdu příjemná dáma, má však zálibu, která není po chuti nejen synovi, ale i nové snaše a co budeme povídat, ani milovanému vnukovi, Nadině nevlastnímu synovi. Autorka se snaží popsat vzniklé situace trošku s humorem a trošku s nadhledem a pak, tam, kde je dostatek lásky, neexistuje neřešitelný problém.

Tak jsem vyvdala druhou tchyni…

Seznámení s tchyní je vždycky zážitek. Byl i v mém případě, kdy jsem se podruhé vdávala v pozdějším věku. Že má můj nastávající druhý muž na rozdíl ode mne žijící maminku, mi došlo, až když jsem to osudné „Ano“ vyslovila.

Ačkoli jsem už sama byla dvojnásobnou tchyní zeti vcelku oblíbenou, podlehla jsem ještě nakrátko panice i obecnému názoru ve smyslu: Pozor na ně! Na tchyně.

Jak je vidět, nic z toho, dokonce ani stará přísaha, že už nechci žádného manžela ba ani partnera, mě neodradilo. Všechna případná proti překonal šarm mého Lojzy, kvůli kterému jsem ten veletoč v osobním životě udělala. Tím jsem se ovšem musela nechat přinutit i k cestě za tchyní, abych zjistila, že někdy se věci můžou vyvíjet odlišně od obecně přijatých názorů.

K mnohaleté opatrnosti vůči druhým vdavkám stačilo jedno manželství. Skončilo poté, co jsem si šla ke kamarádce, bydlící o dvě patra výš, půjčit cibuli. Všechny ingredience mého skvostného guláše se vařily na sporáku a potřebovaly pro správnou chuť jen tu poslední porci cibule, o které jsem se domnívala, že je ve spíži.

Nebyla.

Iva mě zachrání, řekla jsem si, sundala zástěru a vzala v chodbě klíče od bytu. Za chvíli už jsem zvonila na zvonek plný mých otisků, odpovídajících četnosti našich společných doteků i návštěv u Ivy.

Dělej, Ivo, popoháněla jsem ji v duchu a myslela na bublající hovězí dobrotu, chystanou pro rodinu, tedy manžela, dcery Karolínu, která ještě tehdy nebyla vdaná, a vdanou Kristínu. Každou chvíli měl zeť přijet pro svoji dávku.

Konečně jsem uslyšela kroky. Zlatá Iva, jako by věděla, že spěchám, radovala jsem se.

Ale, ale, ona to nebyla Iva, kdo mi přišel otevřít, byl to můj dosud milovaný manžel a otec našich dcer. Dlouho jsme se neviděli, naposled ráno, když odešel „do práce“.

Přísloví: „Krve by se v ní nedořezal“ jako by mělo vzniknout právě tady a teď, stejně tak: „Zůstala stát, jak Lotova žena,“ nebo: „Proměnila se v solný sloup.“

V tohle všechno bych se nejraději proměnila, ale kvapík rychle ubíhajícího času si žádal moji duchapřítomnost.

„Ahoj, je doma Iva?“ vyhrkla jsem, aniž jsem dala jediným gestem najevo, že bych po něm nejraději skočila a nafackovala mu.

Jedno z těch gest jsem, pravda, musela hodně krotit, tak moc se mi chtělo srazit mého dosud milovaného muže na zem.

Nevím, jak uvažoval on v té chvíli, možná na tom byl podobně, nicméně taky zachoval duchapřítomnost.

„Ivo, máš návštěvu,“ řekl a tvářil se neutrálně. Jako já.

Ponechám si pro sebe pestré přívlastky, které mi na jeho adresu začaly vznikat v hlavě. Dokonce jsem stihla bleskově ocenit schopnost mého stárnoucího mozku tvořit kreativně ty nejhnusnější výrazy. Nicméně jsem rádoby vyrovnaným hlasem pronesla:

„Ivo, nemáš, prosím tě, jednu cibuli? Nechce se mi do krámu, všechno mi to na sporáku vře.“

Znělo to tak klidně, jako bych na Ivu nepromlouvala skrze konsternovaného Káju, překážejícího stále ve dveřích.

„Počkej,“ řekla o pět let mladší a asi tak o deset odstínů blonďatější Iva s prsy 75 B, (zatímco já mám 85 C), a odkráčela ke spíži.

Její byt bych mohla obývat i slepá, jak dobře ho znám, kamarádily jsme spolu patnáct roků, a nejen já u ní byla jako doma. On i můj drahý, od tohoto okamžiku už ne celoživotní partner, se tu zabydlel! Tvorba ještě sprostějších nadávek v mé hlavě pokračovala, až ji přerušila Iva vracející se s cibulí v ruce. Beze slova mi ji podala.

Než ti dva za mnou zavřeli dveře, a to doslova a navěky, stihla ještě zaznamenat, že barva jejích líček připomíná červenou řepu. Od líbání to rozhodně být nemohlo. Od líbání s mým Kájou! Hrome!

Nebo že by ano?

Tak skončilo mé sedmadvacetileté manželství. Následovaly ho za čas, když jsem si zpracovala zlost na všechny nevěrníky na světě, nějaké vztahy, ale byly tak nemastné, neslané, že jsem dala přednost životu s tou, s níž mi bylo vskutku nejlépe. Se sebou samotnou.

Iva bydlí stále o dvě patra výš, ale na jejím zvonku by se už mé otisky nenašly. Pokud se jedné nebo druhé nepodaří před setkáním zahnout za roh či se jinak zneviditelnit, děláme, že se neznáme. Oběma nám to jde.

Když se ten rodinný incident stal, chyběly mi do padesátky čtyři roky. Netvrdím, že je to ideální věk na rozvod vzhledem k tomu, že případní náhradníci ex-partnera hledají v lovišti o generaci až dvě mladších.

Navzdory tomu, že jsem měla šmrnc a se svými osmapadesátí kilogramy na metr šedesát pět výšky, uvedenou velikostí hrudi, střídmým, jen lehce odvázaným vkusem v oblékání, a také stálé ochotě ke komunikaci s jinými, jsem ve snaze nahradit Káju jiným „Kájou“ narážela na geronty, kteří mi ještě dávali najevo svoji milost, že se mnou ztrácejí čas.

Jeden kolega v domnění, že je vtipný, mi jednou řekl, že mám šanci najít devadesátiletého, protože muži o deset, dvacet let starší o padesátnice nestojí. Kolega je známý hulvát, tak jsem se ani neurazila, akorát jsem se rozhodla ušetřit si zkušenosti se seznamováním v mém věku a rozhodla se věnovat veškerou lásku sobě, dcerám a jejich dcerám, jak postupně přicházely na svět. Tento babinec v počtu pěti žen a dvou mužů – mých zeťů, by zahnal občasné smutky až do konce mého žití, kdybych nešla na ten sraz abiturientů...

A tak se mi nechtělo!

Bylo to v říjnu, necelé čtyři roky po rozvodu. Pršelo, foukal studený vítr a mě čekala dlouhá cesta z Prahy do rodného kraje na východní Moravě, kde už nikoho nemám, takže i ubytování v hotelu. Na minulém srazu, které svolávají agilní spolužačky, jsem chyběla. To jsem se totiž zrovna žrala zkrachovalým manželstvím a nechtělo se mi obšťastňovat spolužáky historkami k pláči a vyžadovat soucit, a tak jsem začínala ztrácet kontakt s těmi, s nimiž jsem strávila čtyři veselé roky na střední škole.

A hle, tento sraz, šestý v pořadí, se mi stal osudným. Přinejmenším jsem po něm už nemusela druhou noc strávit v nevábném hotelu, protože mi Lojza po třídním večírku nabídl nocleh a s ním šanci poznat, že i v tomto věku může být chuť na sex něčím zcela normálním, a že i padesátiletá dvojice, ještě k tomu spolužáků, dokáže kašlat na mravy a jít spolu do postele bez zbytečných cavyků.

A tak jsem mu vnesla do života svoji beraní nezodpovědnost a on mně lví povznesenost, k tomu moudrého syna Pavla a úžasnou tchyni, která do své milující náruče zahrnuje i mě. A mně se to líbí. Učím se od ní a zeťové mají velký užitek z mého druhého manželství, protože si ho užívám a nepletu se do života svým potomkům a jejich rodinám. Jenom mi zeťové nedovolí to, co dovolí můj druhý manžel své mamince. Jde o zmíněné vřelé objetí při vítání, provázené formulí: «Můj milovaný synáčku.»

Tak to se v mé rodině manželům mých dcer nelíbí. Také mi neušlo, že si magnetkou připnuli na lednicí lístek s číslem na psychiatrickou léčebnu.

Nebo to udělaly dcery?

Dělám si legraci, prostě mi došlo, že nejde roubovat do rodiny s etiketou spíše formálnějšího rázu etiketu trochu odvázanější. S nimi si i nadále třu líčko o líčko a považujeme to za polibek, zato u tchyně si užívám vřelosti její náruče. To všechno ale až poté, co jsme se s Lojzou vzali.

Udělali jsme to tajně. Až po svatbě došlo na vzájemné představování v rodinách. Připadalo nám to tak rozumnější, možná jsme chtěli ušetřit příbuzenstvu peníze za svatební dary, ale spíš jsme se podvědomě bránili případným odsudkům po zjištění příbuzenstva, jak dlouho spolu chodíme.

Po pětiměsíčním „šíleném“ vzájemném zamilování se a utvrzování, že jsme si stoprocentně určeni, jsme se jednoho jarního dne vydali na radnici a za účasti dvou svědků si přislíbili věrnost. Rozhodnutá svůj slib dodržet a odhodlaná věřit, že stejně uvažuje i můj muž, jsem se podepsala novým příjmením, počkala, až svým podpisem stvrdí tento slib i ostatní jeho účastníci, tedy moje kolegyně Jarka a Lojzův spolužák z vysoké Ondra, a pak jsme všichni čtyři šli do hospody na tatarák.

Druhý den jsme s manželem nechali vytisknout svatební oznámení, které oznamovalo, že už se stalo...

Moje sestra Hana byla uražená přesně dva dny. Jakmile nám s Lojzou skončily líbánky, které jsme si dopřávali formou wellness pobytu v jedněch lázních, začalo představování.

V mé rodině to byla hračka. Dcery a jejich manželé si vydechli, že je konečně přestanu zahrnovat pozorností, a moje sestra zjistila, že je jí nový švagr sympatický. Její manžel zase ocenil Lojzovu zálibu v autech; zaradoval se, že konečně má s kým rozebírat, kde a jaká součástka už dosloužila a zda má cenu ji opravovat, nebo snad raději koupit novou, a kde se nová dá sehnat nejvýhodněji.

Nejen to. Švagři se našli i v ochotě vstávat v sobotu v pět ráno, aby byli včas na tom či onom blešáku, kde se prý dostane koupit za fantastické ceny to, co nikde jinde už nemají. Vydechly jsme si já i Hana. Ona proto, že je tímto osvobozena od nutnosti provázet svého muže, za což začala být tomu mému neskonale vděčná a odpustila mu, že si mě vzal bez jejího svolení.

S Lojzovým synem jsem se seznámila až za nějaký čas.

Nu, a protože už nemám rodiče, byl můj manžel ušetřen toho, co mě teprve čekalo.

Ocenila jsem, že na mne netlačil, ale jednou mu konečně došla trpělivost.

„Drahá, nemyslíš, že další oddalování návštěvy mé maminky už hraničí s neslušností?“ zeptal se taktně. Zrovna jsme snídali.

Málem jsem se udusila rohlíkem, který mi zaskočil v krku. Celá zrudlá jsem vzápětí připustila, že ano.

„Víš co?“ řekl lstivě, „uděláme to tak, aby ses těšila. Když máš ráda výlety, pojedeme, pojedeme, až se nám někde zalíbí, zastavíme, dáme si něco dobrého k jídlu, a potom zavoláme mamince, že se blížíme, ano?“

„Tohle zní lákavě,“ pronesla jsem.

Z radosti, že už nekladu odpor, si vzal z košíku na stole třetí rohlík, namazal ho tlustě máslem a obložil šunkou. To si může dovolit, protože je štíhlý, ačkoli nesportuje. Ostatně, vůbec na své roky nevypadá. Zatímco já si musela začít barvit vlasy už ve čtyřiceti, on neměl ani v padesáti jediný šedivý vlas. Až později se mu začaly tvořit šediny na spáncích, což ho dělá ještě zajímavějším. Navíc je to ještě skvělý partner, dobrý kamarád, manžel, milenec, jemuž se něco jen těžko odříká.

K tomu všemu se mi první část jeho návrhu moc líbila. Opravdu miluju bezcílné cesty s možností zastavit a pobýt tam, kde mě to zaujme. Druhá část «výletu» s až příliš jasným cílem, jemuž se opravdu neslušelo déle vyhýbat, mě netěšila, ale už jsem návštěvu u jeho matky nemohla oddalovat.

A tak jsme jednou ráno vyrazili. Jaro svými svěžími barvami rozveselilo ještě nedávnou ponurost a cesta z Prahy nám hezky začala. Protože nikdy nejedeme, pokud nás nežene čas, po dálnici, stočil Lojza volant u odbočky na Benešov, a my se začali kochat zastávkami na občerstvení i obhlídky zajímavých míst, jimiž jsme projížděli. Takto jsme se bavili, až se začalo stmívat.

„Ještě si dáme někde večeři,“ navrhla jsem a snažila se být tak milá, jak jen dokážu. „Pak už opravdu nebudu zdržovat,“ slibovala jsem.

„Dobře, zavolám jen mamince, že už nemusí nic chystat,“ souhlasil Alois, který také miluje posezení v restauracích, třeba takových, kde nám přinesou talíř se steakem.

Maso bylo opravdu dobré. Než jsme je snědli, blížila se jedenáctá večer.

„Nezdá se mi vhodné přijít na první návštěvu k mé tchyni v tak neslušnou dobu,“ řekla jsem nevinně a doufala, že to tak Lojza přijme.

Jenže mě překvapil.

„Neznáš moji maminku, tu můžeme vzbudit v jednu v noci, opravdu,“ řekl a škodolibě se zasmál. Moc dobře věděl, jak mi je, slyšel ode mne několikrát, jakou mám trému ze seznámení s jeho matkou.

Proto jsem se pokusila ještě jednou smlouvat.

„Ale já si to nedovedu představit, víš, kdyby mne někdo takhle přepadl, nevím, zda bych se usmívala. Přijde mi slušnější přijet za bílého dne. Co kdybychom si našli někde nocleh?“ Vzhledem k tomu, že se tohle odehrávalo krátce po naší svatbě, neexistovalo nic, co by mi můj novomanžel odepřel, a tak kývl, že se tedy ubytujeme.

Nakonec, bylo mu jasné, že až najdeme nocleh, neodepřu ani já jemu to, na co už myslel, když jsem pronesla slovo „nocleh“, jak jsem poznala nejen podle lesku v jeho zeleno-hnědých očích s řasami, které by mu mohla závidět každá modelka. I to husté obočí. Vlastně jsem na jeho máti byla zvědavá, přinejmenším mě zajímalo, zda tyhle přednosti zdědil po ní, což mi aspoň tvrdil.

No, a protože mu došlo, že to, na co jsme oba v tu chvíli už mysleli, by si u matky při první návštěvě nové snachy dopřát nemohl, s hledáním noclehu souhlasil. Ještě jednou jí zavolal, že přijedeme až zítra. Raději jsem se neptala, co odpověděla.

Opět jsme nasedli do naší Astry v barvě modré metalízy, narvané v kufru nákupem toho nejlepšího, co prý tchyně miluje, a hledali nocleh. Kdo mohl tušit, že to tak snadné nebude!

Buďto byla v místě či poblíž nějaká kulturní akce, nebo školení. Prostě penziony, které jsme si vždy vyhlédli, měly plno. Hotely nesnáším. Jsou drahé a připadám si v nich jak na internátě. Jakoby pořád pod dozorem.

„Nezdá se mi to,“ pronesl manžel po dalším odmítnutí noclehu, „možná nás jen nechtějí ubytovat na jednu noc, nevyplatí se jim převlékat postele. Navrhuju jet rovnou k mamince, vždyť jsme tam za půl hodiny.“

Bylo právě 00.10 hodin.

„Tak to rozhodně ne, zbláznil ses? Teď už mě v žádném případě nedostaneš k tomu, abych tvoji maminku rušila ze spaní, obzvláště když jsi jí volal, že přijedeme až zítra,“ bránila jsem se.

Dopadlo to, jak jsem chtěla. Ubytovali jsme se v penzionu vzdáleném od domu mé tchyně asi minutu jízdy autem, což jsem ale nevěděla. Řekl mi to až ráno. Nechtěl mi kazit radost z ubytování v penzionu, kde všechno mělo nějakou souvislost s levandulí. Barvy závěsů, ložního povlečení, ručníků ba i design na toaletním papíru, který také levandulově voněl.

„Doufám, že nebudeme mít na snídani levandulový čaj s levandulovou pomazánkou na chleba,“ pokoušela jsem se o žert, ale Lojza už ohlašoval spánek. Hluboký spánek člověka, který dostal, po čem zatoužil – to z lásky i za vstřícnost, jakou vůči mé rozmarnosti projevil.

Po snídani už bez levandule jsem se hrnula k autu.

„Za jak dlouho budeme u maminky?“ zeptala jsem se.

„No, pěšky ani ne za čtvrt hodiny, autem za minutu,“ řekl.

Usmíval se. Nebyl naštvaný. Já bych byla. Připsala jsem mu v duchu bod k dobru a řekla si, že i já musím být velkorysejší. Každý jiný chlap by mi v noci vysvětlil, že když už jsme tak blízko, nebudeme utrácet za nocleh.

„Omlouvám se za svou tvrdohlavost,“ řekla jsem.

On se pořád jen usmíval.

„Doufám, že jí to nepovíš,“ ujišťovala jsem se.

Zakroutil hlavou, že ne.

A tak jsme za chvíli zvonili u branky domečku Lojzovy maminky. Nohy se mi podlamovaly trémou a v duchu jsem si stále opakovala: Je ti padesát, netrojči.

Pak vrzly bytelné dveře a v nich se objevila štíhlá, vysoká, velmi upravená paní se zelenohnědýma očima, orámovanými stejně jako její syn krásnými řasami. S otevřenou náručí kráčela naproti „svým dětem“. Začalo vítání. Bylo to srdečné objetí doprovázené slovy: „Můj milovaný synáčku.“

Už, už jsem se připravovala na podobnou vřelost, ne že by se mi do toho chtělo, ale měla jsem hned poznat, že moje tchyně je bytost také zdrženlivá. Podala mi ruku, její stisk byl tak akorát, dala mi pusu na obě líčka a řekla: „Vítejte u nás.“

Na tykání jsme přešly během prvních dvou hodin. Přišlo to spontánně. Odpovídalo to vzájemným sympatiím. My dvě jsme se jednoduše našly. Vlastně by byl div, kdyby ne. Přece tak senzační chlap, jako je Lojza, nemůže mít jinou matku než jedině senzační.

Je pohostinná, nevtíravá, má smysl pro humor. V první řadě je to však milující matka. Cítila jsem se u ní skutečně jako doma. A ta jídla od ní! Všechno mělo správnou, perfektně vyladěnou chuť, a to říkám já, vědoma si toho, že jsem hodně dobrá kuchařka. Tchyně vaří jinak, měly jsme opět téma a jedna druhou obohatily.

Jsou lidé, kteří nepřibírají nové informace. Něco mají zažité a jsou zvyklí dělat to či ono tak a tak. Neexistuje změna. Tak to u tchyně neplatí a mě tím mile překvapila. Taky se ráda něco přiučím, dozvím, nelpím na stereotypech.

Znám ženy, které by za nic na světě neměnily své postupy při vaření, ani ingredience. Používají pořád stejná koření, vaří podle stejných receptur. Já naopak, skoro vůbec podle receptů nevařím, improvizuju. Tchyně sice podle receptů vaří, ale když jsem občas prohodila, že tohle jsem třeba nějak vylepšila, zajímalo ji jak, a dokonce mě poprosila, abych jí pár svých receptů, o nichž jsme se bavily, napsala. A ona mi napsala ty, o které jsem ji poprosila. Dodnes jimi obohacuju svoji kuchyni.

Jistě je všem jasné, že se mi při loučení druhý den dostalo toho, čeho si celý život užívá i její milovaný synáček.

„Doufám, že příště přijedete na delší dobu,“ volala na nás, stojíc v brance přízemního podlouhlého domečku obklopeného zelení. Mávala a mávala, dokud nás neztratila z dohledu.

„Tak co na ni říkáš?“ zeptal se Lojza.

„Je super. Doufám, že jsi jí neřekl, že jsme spali jen deset minut od ní,“ zasmála jsem se lehkomyslně.

„To víš, že jsem jí to řekl,“ zasmál se taky lehkomyslně. Můj lehkomyslný výraz byl rázem pryč.

„Jak jsi jen mohl?“

„Mohl, neznáš ji. Smála se a jen jí vadilo, že jsme vyhazovali peníze za nocleh.“

Ještě jednou jsem se zastyděla za svou nedůvěru a vracela jsem se domů spokojená, že mám štěstí nejen na druhého manžela, ale i na druhou tchyni.

Vzdálenost mezi našimi bydlišti zpočátku jen posilovala mé pocity spokojenosti. Hodná a v patřičné vzdálenosti. Přes tři sta kilometrů! Oba pocházíme ze stejného okresu na Moravě, proto i stejné gymnázium, a protože i stejný ročník narození, tak stejná třída.

Pochopitelně jsem jeho matku dřív nemohla znát, do školy a ani potom na srazy s ním nechodila.

Takže mě zpočátku těšilo, že je daleko a nemusíme se často vídat. Když jsem ji víc poznala, ocenila jsem naopak možnost jezdit tam co nejčastěji. Nakonec, zase byl důvod vracet se do rodného kraje, kde už nikdo z mých blízkých nebydlí a kam jezdíme s Hanou jen na dušičky zapálit svíčku na hrobě rodičů. Hana žije také v Praze. Když máma a brzy po ní i táta zemřeli, prodaly jsme dům, Hana s manželem i svůj byt, takže měli dost na koupi bytu v Praze. Sestra je bezdětná, zato má báječného manžela. Automechanik profesí i duší. Pořídili si byt s garáží, v níž má Honza druhou dílnu.

A tak naše manželství přivítali všichni členové obou rodin a brzy nám prominuli svatbu bez nich. Jen Lojzovu synovi to trvalo nějaký čas. Lojza je totiž vdovec. Žena mu zemřela při autonehodě na služební cestě. Bylo jí pětačtyřicet, Pavlovi bylo v té době sedmadvacet. Zazlíval otci, že se tak brzy po maminčině smrti oženil. Jestli je pět let brzy, nechť posoudí každý sám, mně to tak nepřijde.

Asi si to začal za čas myslet i Pavel. Jednou jsem se rozhodla zasáhnout, když ho táta opět přemlouval, aby přijel. Vzala jsem Lojzovi z ruky telefon, květnaté proslovy jsem si nechala od cesty a prostě jsem Pavla pozvala na návštěvu. Dokonce s nabídkou zaplacení noclehu, jaký si vybere, aby neměl pocit, že musí spát u nás.

„Jak chceš,“ řekla.

Chvíle váhání. Mám – nemám?

Pak jsem to vyslovila: „Můžu ti říkat maminko?“

Nad mou poznámkou o šedivějících spáncích jen mávl rukou.