Nakladatelka: Olina Táborská

OBSAH

Jedno ošklivé a jedno krásné miminko

Proč Tonča?

Všechno naopak

Mé flanelové pyžamo

„Když je jí líp v gatích, ať chodí v gatích!“

Máme doma catchera

Zklamaní dědové

Jak chutná odmítnutí

„Co bychom dělali sami v hotelovém pokoji?“

Do Turecka, ale sama

Říkáme si pravdu

Vše odpuštěno

Marné otázky

Toniččino překvapení

Nesem vám noviny

Svatba jak z Manetova obrazu

Plníme si sen

Rozvod a útěk

Nic o ní nevíme

Kdo unese pravdu a kdo ne

Vzdělávám se

Tonča není po mně

Rodinné lekce

Výchova dcerou

Objednat můžete na:

https://www.palmknihy.cz

Olina Táborská

Výchova dcerou e – kniha

copyright © Olina Táborská, 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitele práv

nakladatelky a autorky

ISBN 978-80-11-05861-6

ALESPOŇ JEDEN OHLAS OD ČTENÁŘKY:

„Začala jsem včera číst a už jsem se od toho neodtrhla. A poplakala jsem si – nejen na konci, ale i při jiných částech knihy. Ona to není jen Výchova dcerou, ona je to i výchova obecně. Myslím, že stejně jako mě, chytne za srdce spoustu lidí, protože si při čtení uvědomí, kolik chyb v životě dělají a že je vždycky (snad) čas pokusit se je napravit.“

JEDNO OŠKLIVÉ A JEDNO KRÁSNÉ MIMINKO

„Je to kluk! Pořádný macek, maminko! Nic mu nechybí,“ vykřikla porodní asistentka.

Nevěděla jsem, zda se mám radovat, anebo brečet, ale vyhrál zdravý rozum. Navzdory všemu, co bolestivého se mnou lidé v porodnici ještě dělali, jsem si v duchu opakovala: „Máš to za sebou, porodila jsi zdravého kluka.“

Kdybych měla děti o pár let později, mohla jsem je přivést na svět humánnějším způsobem. Ty mé se však chtěly narodit v době, kdy ve většině porodnic ještě ženy neměly nablízku nikoho, kdo by je držel za ruce, stíral jim pot z čela, anebo omdléval. Blížil se porod, uložili nás na porodnické lůžko, nohy koženými řemeny připoutali k železným držákům, čímž nám zabránili projít se, o možnosti posadit se na balon, nebo ponořit se do teplé vody, jsme ani nevěděly. Já jsem na tom lůžku ležela sama v bolestech od tří hodin odpoledne do půlnoci. Tomáše poslali domů, prý to bude trvat. Tak jsem mu jen smutně zamávala. Kdo to nezažil, nedokáže si představit, co v takové chvíli žena prožívá. Zůstane opuštěná v nevlídné nemocnici a čeká ji porod. Když rodí poprvé, je vylekaná, netuší, co ji čeká, jen ví, že bolest, která ji do špitálu přivedla, bude několikanásobně větší, protože ty sténající rodičky slyší.

Tenkrát se těhotenství a porod snad považovaly za nemoc. Musely jsme před zdravotnickým personálem stát takřka v pozoru. Nikdo se na nic neptal, nic nevysvětloval, jen vydávali příkazy. „Matko tohle, matko tamto!“

Před čtyřiceti lety se také miminka nepokládala maminkám na břicho hned po porodu. Odnášela se někam daleko. Měly jsme pocit vesmírné vzdálenosti od miminka, které jsme právě přivedly na svět.

Takže zatímco se v mých rozbolavělých rodidlech pořád někdo šťoural, slyšela jsem, jak se synův pláč vzdaluje. Z mixu pocitů namíchaného ze zklamání nad pohlavím dítěte a radosti, že žije a je zdravé, jsem nakonec vybrala ten pozitivní.

„Už ho nade vše miluju, i když jsem se celých devět měsíců těšila na dceru,“ říkala jsem si.

Nosila jsem své těžké břicho už jen s vidinou, že za to nepohodlí bude odměnou holčička. „Snad to vyjde příště,“ pomyslela jsem si.

Po porodu jsem se třásla zimou, byť byly místnosti i v noci rozpálené červnovým slunkem. Tělo reagovalo stresem, vyvolaným z hrůzy nekonečného porodu. Syn na svět nespěchal, nakonec mi musela porodní asistentka zarýt lokty do břicha, aby mu usnadnila cestu ven.

Pak nás rozdělili.

„Jak vypadá?“ loudila jsem ve skupince zdravotníků, pohybujících se kolem. Vždy jen proběhli, tu k jedné rodičce, tu ke druhé. Ležely jsme vedle sebe tři, oddělené jen plentou. Jedna sestra se ozvala: „Nebojte, matko, je v pořádku.“

„Ale já ho chci vidět,“ žadonila jsem.

„Buďte ráda, že ještě nemusíte a užijte si poslední hodiny bez něj. Až vám ho dáme, bude to na doživotí.“

Jestli tohle měl být vtip, tak hodně nepovedený, pomyslela jsem si.

Pozornost sestry si vyžádala matka, která začala křičet. I když byl křik nepříjemný, dokonce sprostě nadávala, omlouvala jsem ji. Pomáhala si od bolestí, jak uměla. Já jsem sice hekala, ale tak nějak soukromě. Cenzor v hlavě mi nedovolil přejít přes hranicí ohleduplnosti vůči ostatním.

Rodilo se tam jak na běžícím pásu. Anonymně, ale byla jsem vychovaná, že trpět se má potichu.

Sestra rodičce vynadala, a když běžela kolem, ležela jsem na prvním lehátku u dveří, znovu jsem se odhodlala vzepřít odcizenému systému.

„Sestřičko, ráda bych ho viděla. Aspoň na chvilku.“

„Maminko, uvidíte ho za čtyřiadvacet hodin. Teď vás odvezeme na pokoj. Snažte se spát. Naspěte si do zásoby, to vám radím. Však si na mne ještě vzpomenete a budete mi vděčná,“ odbyla mě a odešla.

Za chvíli opět přiběhla k ukřičené rodičce. Neosobním hlasem ji napomínala, ať se zklidní, že ještě není čas k porodu.

„Ještě nejste dost otevřená, matko!“

Musela jsem se smířit s realitou. Dítě, které bylo ještě před pár minutami součástí mého těla, teď někde pláče spolu s ostatními miminky uloženými v boxech. Jako kuřata v líhni. Označené kartičkou na gumičce podobně, jak se známkují mrtvoly v márnici.

Rozbolavělou, unavenou, zpocenou, ale nakonec opravdu šťastnou, mě za chvíli jiná sestra, kterou jsem tu dosud neviděla, vezla na pokoj. Obě jsme mlčely. Ona toho asi měla za den dost a já? Chlap by po takové šichtě usnul snad i vestoje. Já ne. Nešlo to.

Hlavou mi běžel film mého porodu. Vzpomněla jsem si, jak jsem kdysi zaslechla ženy bavit se o porodech. „Vyplivla jsem ho, jak slinu.“

„Párkrát jsem zatlačila a byla na světě.“

Pěkně kecaly, pomyslela jsem si. Já jsem dosud nic tak bolestivého nepoznala, a to jsem jako malá vběhla pod motorku a měla přelomenou nohu nad kotníkem.

Spát asi nebudu, došlo mi, a tak jsem začala přemýšlet o tom, kdy se asi dozví Tom, že má syna.

Začala jsem se těšit na druhý den. Nejen na Tomáše, ale na všechno. Bez toho šíleného břicha mi najednou bylo lehce. Mé pocity se tenkrát blížily k vrcholným okamžikům lidského štěstí. Jistě to zažila většina maminek, ale i otců. Tohle popisovat nemusím.

Tenkrát otcové, ale ani nikdo jiný z blízkých, nesměli k rodičce na pokoj. Jen na chodbu, tak jsem začala hned po probuzení zkoušet, zda dokážu udělat několik kroků, abych za Tomem mohla dojít sama.

Posadila jsem se.

„Au,“ sykla jsem nad bolestí sešité rány vzniklé nastřižením. To se dělalo automaticky. „Matko, teď vás nastřihnu, nebojte, nebude to bolet.“

Br! Při vzpomínce na šílený úkon jsem se otřásla. V té největší bolesti vezmou zakřivené nůžky a šmik! Bez umrtvení.

Spustila jsem jednu nohu, druhou. Chvilku jsem stála, ale pak jsem ráda padla zpátky na postel.

Sledovalo mě několik žen. Dosud mi bylo jedno, že nejsem v pokoji sama. Měla jsem toho dost sama se sebou. Teď jsem byla jednou z těch, co čekají, až jim přinesou miminko. Vybavila jsem si dokumenty i hrané filmy, v nichž je dítě od narození u mámy, aby se jejich spojení nepřetrhlo násilím.

Najednou mi došlo, že syn ještě nemá jméno. Měla jsem připravené jen pro dceru. Chtěla jsem Klárku.

Zatím jsem mu tedy v duchu říkala syn. Chlapeček. Můj chlapeček…

Do dveří vešla usměvavá a moc hezká sestra s miminkem, určeným jiné šťastné matce. „Už vám ji nesu!“ volala. Potkat ji venku, myslela bych, že je to ještě studentka, jak mladě vypadala.

Podala děťátko šťastné mamince, ležící na protější posteli.

Ta se má, prolétlo mi hlavou. Má holčičku.

Panenku zabalenou do zavinovačky, si od sestry převzala baculatá hnědovláska. My ostatní jsem jí v tu chvíli záviděly, i když jsme věděly, že naše chvíle taky přijde.

Bylo nás tu pět. Jedna už nic z atmosféry pokoje nevnímala, soustředěná jenom na svůj zázrak v bílém balíčku, z něhož čouhal červený obličejíček s hlavičkou se světlými chloupky. Nespouštěla jsem z ní pohled. Nijak své mateřské štěstí neskrývala. Vydávala zvuky, které by byly směšné jen lidem, nemajícím ponětí, co se tady děje. I já jsem se těšila na své „ťu ťu ňu“.

Nebýt toho, že jsem se těšila na Toma, umořil by mě spolu s vedrem i žal, neboť jsem se stala svědkyní ještě dalších tří setkání miminek s maminkami, jež rodily přede mnou.

Vítala jsem každou činnost, která mi pomáhala zkrátit den. Ranní hygiena, první kroky za doprovodu sestry, snídaně. Možnost jít se osprchovat a zbavit se tak potu z noční dřiny.

Pořád málo. Čas se zdál být pomalejší než mravenec přecházející přes silnici. Připadala jsem si stejně beznadějně jako on. Jakoby cíl, jehož jsme oba chtěli dosáhnout, neexistoval.

Oběd. Podivná polévka se čtyřmi nudlemi a vařené hovězí v univerzální hnědé omáčce s rýží a rozblemcanou okurkou chutí připomínající tlející listí. Snědla jsem všechno, trochu i z nudy. Potom jsem si lehla na postel.

„Tak dobře, zaspím to,“ říkala jsem si.

Usnula jsem, ale zdálo se, že na pár vteřin. Vzbudila mě sestra, ta „mladá“, jak jsem jí říkala. Byla i milá, krásně se usmívala a v modrých očích měla radost nebo potěšení – ji asi tahle práce bavila.

„Paní Helenko, upravte se, přišel tatínek. Čeká v návštěvní místnosti. Dojdete tam sama?“ zeptala se a chtěla mi pomáhat z postele.

„Dojdu!“ vykřikla jsem a vyskočila, jako bych neměla za sebou porod a „operaci“, jak jsem si nastřižení nazvala.

Sestra chvíli počkala, zda to sama zvládnu, připravená pomoct mi, což nebylo nutné. Radost z očekávaného sdílení s někým, kdo se mnou prožije událost takového významu, zahnala všechnu bolest a nemohoucnost.

Vyšla jsem z pokoje a uviděla ho. Vysoký, statný, tmavovlasý, hnědooký… Ale momentálně jako kdyby právě vylezl z postele a jen na sebe naházel oblečení, které mu přišlo pod ruce.

„Promiň, že jdu tak pozdě, myslel jsem, že je dost času, jak mě včera vystrašili, že budeš rodit do rána,“ řekl, a roztáhl doširoka ruce, abych se u něj mohla schoulit. Však jsem se málem rozbrečela vděkem, že je tu se mnou. Sice trochu neupravený a unavený s kruhy pod očima, ale co, hlavně že jsem se už necítila tak ztracená v prostředí, nejevícím ani známku úsilí trochu to tady přizpůsobit zdravým klientům. Přece zdraví novorozenci i jejich matky nejsou pacienty!

Ale co, brzy budu doma, uvědomila jsem si a pak jsem Toma pohladila po rozcuchaných vlasech, které si zapomněl učesat. V očích měl ještě zbytky spánku. Gestem jsem naznačovala, ať si je setře. Měl na sobě triko obrácené naruby. Zasmála jsem se a řekla, že přináší štěstí, když na to přijde někdo jiný.

„Promiň, byl jsem vynervovaný, pořád jsem volal, ale dostat konkrétní informaci se mi povedlo snad napočtvrté. Pak už mi bylo fuk, co na sebe hodím,“ vysvětlil.

„Tak už víš?“ zeptala jsem se.

„Jasně, je to kluk,“ neskrýval radost. Prostě pyšný táta. Užíval si tu chvíli, jeho blažený výraz jsem si ještě dlouho poté pamatovala. Ale věděl, že já jsem chtěla dceru, a tak si mě k sobě znovu přitiskl se slovy: „Neboj, příště to bude holka.“

„Mně je to už jedno,“ řekla jsem a samotnou mě to překvapilo. Všimla jsem si, že se Tom rozhlíží kolem sebe.

„Copak se děje?“ zeptala jsem se.

„Chci ti dát pořádnou pusu, bez svědků,“ řekl šeptem.

Nikde nikdo. Dostala jsem jednu velkou, vřelou. Milostnou.

Slastně si povzdychl: „Tak jsme se stali rodiči. Jaký je?“

„Nevím.“

Zakroutil hlavou a zamračil se.

„Netuším, který je náš,“ řekla jsem a oba jsme se snažili zjistit přes skleněnou stěnu, jež nás dělila od místnosti s novorozenci, které miminko je naše.

Už jsme nebyli sami, stejně se dohadovaly i další dva páry. Smáli jsme se tomu všichni navzájem a vtipkovali, že možná miminko, které jsme si pohledem vybrali, může být zrovna někoho z nich. Tomáš pronesl, že všechna jsou nejkrásnější na světě a já mu za to mačkala ruku na znamení díků za laskavost. Marně jsme se ještě chvíli snažili vypozorovat z té dálky nějaké rysy, připomínající mě nebo Toma. Nešlo rozeznat ani holčičky od chlapečků.

Zachránila nás procházející sestra. Byla to opět ta moje oblíbená. Začala jsem jí říkat Andělka. Poprosili jsme ji, zda by nám ho neukázala. Podívala se na číslo, napsané na gumovém náramku na mé ruce. Pak šla do místnosti za sklem a zastavila se u postýlky s nejošklivějším miminkem. Sice vlasatým, ale s hnědým obličejíčkem, jako by ho zplodili indiáni.

Slzy mi vhrkly do očí. I Tomášův výraz přestal být tak vítězoslavný. Zbylé dvě dvojice si s úlevou vydechly, že tohle mrně nepatří jim.

Hodná sestřička pak dítě vzala do náruče a šla s ním až ke sklu, abychom si mohli vrýt jeho tvářičku do paměti.

„Je nějaký hnědý,“ neudržel se Tomáš.

„Asi byl přenošený,“ utěšovala nás jedna ze dvou maminek.

„Ale těch vlasů, co má,“ napravoval Tom situaci.

Pravda je, že jsem přenášela skoro dva týdny.

Když za námi „Andělka“ na chvíli přišla, loudili jsme ujištění, že máme dítě bílé.

„Nebojte se, do tří týdnů se to smyje. Jsou to skvrny od plodové vody,“ vysvětlovala vlídně, opět se na nás krásně usmála, a běžela za svými povinnostmi.

„Vypadá jak studentka,“ řekl Tom.

„Viď?“ přitakala jsem a řekla mu, že jsem si ji pojmenovala Andělka, což ho pobavilo.

„Vida, jméno,“ navázal. „Je to kluk, je to na mně,“ dodal pyšně.

„Opravdu mi slibuješ dcerku?“ zeptala jsem se.

„Opravdu,“ odpřisáhl. Tak jsem mu potvrdila platnost naší dohody o tom, že kluk dostane jméno, jaké mu vybere on.

„Já si pojmenuju dceru,“ dodala jsem, jako bych nás oba chtěla ujistit, že ji budeme mít.

On, snad z obavy, abych si to ještě nerozmyslela, vyhrkl: „Nevadí ti, když se bude jmenovat po tátovi a dědovi?“

„Jak by mi to mohlo vadit?“ řekla jsem. Vybrané jméno se mi líbilo.

Vojtěch. V naší rodině Vojtěch třetí.

„Vojtíšek,“ šeptala jsem. „Máme tedy Vojtíška,“ opakovala jsem a cítila, jak mnou prochází pocity nesmírného štěstí a lásky. „Budu ho milovat a už je mi lhostejné, že nemáme dceru,“ říkala jsem si potichu. Nechtěla jsem, aby Tomáš o mých předchozích pochybách věděl.

„Kdy ti ho dají?“ zeptal se a vtom si uvědomil, že má celou dobu přes rameno zavěšenou plátěnou tašku, v níž mi něco přinesl. Vodu, síťku s pomeranči, na které jsem však neměla chuť, takže jsem mu je vrátila. Trs banánů jsem si nechala, vrátila jsem i hořkou mandlovou čokoládu. Ví, že ji mám ráda, ale říkala jsem si, že než se mé tělo po porodu vzpamatuje, čokoládu bych jíst neměla.

Tomáše jsem vybavila instrukcemi, co má přinést malému, a kde to najde, protože jsem si připravila všechno jen pro holčičku. Naštěstí máme prozřetelné babičky, které pořídily i věci hodící se pro kluka v neutrální bílé, žluté a zelené barvě.

Vrátila jsem se do pokoje s vědomím poslední noci sdílené o samotě. Na ráno, které pro mě mělo být novým počátkem, jsem se těšila jako dosud nikdy na nic.

„Holky, tak zítra,“ usmála jsem se na maminky a ony se usmály na mne.

NOVÝ ŽIVOT

Když jsem se probudila, začal nám s Vojtíškem nový život. Povídala jsem si s ním pochopitelně po celou dobu těhotenství, ale ta pravá komunikace nás teprve čekala. Navzdory hnědému obličejíčku jsem držela v náručí opravdu nejkrásnější dítě na světě. I když celé šupinaté, s kšticí tmavých vlásků slepených k sobě na hlavičce také plné šupin. Dítě s baculatýma ručičkama... A ty nehtíky! Bože, to je dokonalost!

Že mě ostatní maminky sledují, jsem si všimla po chvílí ticha, v němž se ozývaly jen zvuky, které jsem vyluzovala. Zvuky nedefinovatelné, plné mateřského štěstí. Od prvního okamžiku, kdy jsem ho vzala do náruče, jsem se mu omlouvala za to, že jsem chtěla holčičku.

Radost rodičů miminko provází od okamžiku, kdy se dozvědí, že budou mít potomka. Kdo ví, zda od prvních vteřin početí neovlivní život dítěte, které nenaplní představy. Vojta se totiž odmalička choval spíš jako děvče. Sice vypil mléka jak chlap, posléze jedl jak chlap a rostl jak chlap, v roce z něj byl cvalík, vážící přes dvanáct kilo, ale moc chlapskou povahu neprojevoval. Přesto v něm oba dědové, jeho jmenovci, viděli přesně to, co si u svého prvorozeného vnuka vysnili.

Třetí děda, můj otec jménem Jan, se těšil, jak s ním bude vnuk jezdit na vodu. Domek mých rodičů u Lužnice si však ještě musel počkat, až bude Vojta schopný navštívit ho coby vodák.

Manželův otec stejně jako jeho otec, jimž se říkalo dědové ze statku, Vojtovi zase předurčili, že bude mít stejně jako oni lásku ke koním. Tomáš je totiž chlapec ze statku s koňmi. Strávil tam úžasné dětství. Hlavně s dědou.

Babičky byly šťastné jen tak, že se má vnouček k světu, že je zdravý, že mu nic nechybí. Projevovaly mu odmalička bezpodmínečnou lásku a nic od něj nečekaly.

Ještě mu nebyl rok a já opět otěhotněla. Nešlo o překvapení, Tomáš se přece snažil splnit mi slib daný po porodu Vojty.

„Vidíš, že jsem nekecal,“ zasmál se, když jsem mu to řekla a pak se snažil vzpomenout si, který večer nebo noc zplodil dceru. Měla se narodit v dubnu.

„V srpnu, vzpomínáš na ten večer?“ zeptal se. V očích měl čertíky, projevující radost nad plozením dětí.

Žádný zvláštní večer jsem si nevybavila, nechala jsem ho, ať si vychutná chvíli a pak jsem mu připomněla, že jméno vybírám já.

Tak jsme to podávali v celé rodině. Že jsem teď na řadě já, abych si mohla vybrat jméno pro dceru, o níž jsme vůbec nepochybovali. Jenže mi už dávno bylo jedno, zda porodím děvče nebo kluka. Říkala jsem si, že by nebylo špatné, kdyby to byl zase chlapec. Představovala jsem si, jak si bráškové spolu hrají, jak mladší dědí po starším oblečení, později že mají stejný okruh přátel, a ještě později i stejné zájmy. Na otázku Tomáše, jak by se jmenoval, jsem měla pohotovou odpověď: „Přece Kuba. I kdyby to nebyla dcera, právo na jméno mám já.“

„No dobře,“ mávl rukou a pak vyzvídal, jaké dívčí jméno jsem vybrala.

„Helenka,“ řekla jsem k jeho notnému překvapení. Vždycky jsem tvrdila, že dávat jména po rodičích je blbost, protože se to pak plete. Nepřiznala jsem, proč navrhuju zrovna tohle jméno. Už jsem v holčičku nevěřila, a tak jsem lehkomyslně připustila, že by se jmenovala po mně. Byla to taková moje hra s osudem, abych mu dala najevo, že už na dceři nelpím.

„Helenka je krásné jméno,“ řekl Tomáš.

Měl velký dar pronést v pravou chvíli něco přiléhavého. Proto byl všude oblíbený. Dokázal zahlazovat počínající spory, napravovat špatnou náladu, dodával nám optimismus. Jeho maminka Zdenička byla také taková. Někdy jsem si říkala, jak se jí žije vedle přísného manžela a tchána, kteří byli spíš strozí, i když taky hodní lidé. Akorát měli velké starosti se statkem, o který rodina v minulém režimu přišla, a zpátky ho získala ve stavu, který potřeboval hodně velké finanční injekce, takže jim přinášel kromě práce i starosti.

Z vnuka se však radovali upřímně, i když ne nezištně. Měli svá očekávání. Když se dozvěděli, že bude mít Vojta sourozence a oni další vnouče, zase začali plánovat, až jsme je musely se Zdeničkou mírnit. Pochopitelně mluvili o tom, že to bude zase kluk.

Porodní bolesti se dostavily, když bylo Vojtíškovi osmnáct měsíců. Na rozdíl od něj dcerka vylítla na svět okamžitě, ještě jsem se ani pořádně nestihla připravit na porod, jak jsem si ho pamatovala. Narodila se ani ne tři čtvrtě hodiny poté, co mě Tomáš přivezl do porodnice, tedy v 5.45 ráno. Vzhledem k tomu, jak dlouho se rozhodoval Vojta, než se uráčí na svět, odjel manžel spokojeně domů s tím, že v poledne zavolá poprvé.

„Druhé dítě se většinou rodí rychleji,“ vysvětlovaly nám předtím babičky, ale my jsme měli v čerstvé paměti naši zkušenost. Když tedy v poledne zavolal a zjistil, že je už několik hodin otcem dcery, na nic nečekal, a jak mi později řekl, spustil oslavu novorozené Helenky. Oslavil ji s dědečky, s babičkami, jedna z nich, moje máma, jméno mám po ní, hlídala Vojtu, a tak byla první, která si s novopečeným tatínkem připila na Helenku.

Moje čekání na setkání s dcerkou už nebylo tak netrpělivé jako v případě Vojty, protože jsem věděla, co mě čeká. Popravdě jsem se ani nebránila možnosti vyspat se jednu noc úplně sama. Byla to poslední šance spát po osmnácti měsících tolik hodin, kolik jsem potřebovala. Vojta byl v dobrých rukou mé přepečlivé maminky a já si prožívala podruhé okamžik čekání na to, kdy mi sestra přinese živý poklad, o který se budu několik následujících let starat.

PROČ TONČA?

Opět jsme hledali mezi spoustou miminek za sklem tu naši panenku. Od prvního okamžiku byla (na rozdíl od brášky) skutečně krásná. Narodila se jen týden před termínem a nebyla ani hnědá, ani šupinatá. Tentokrát jsem si včas zjistila, který ten uzlíček je náš, a když přišel Tomáš a my opět stáli za sklem, vyzvala jsem ho, ať najde nejkrásnější dítě. Chvílí váhal, snažil se nalézt jednu tvářičku, která by mohla být v něčem jiná než ostatní. Vzdal to, prý mu všechny připadaly stejné.

„Akorát že mají rozdílné vlásky a některé je červenější a jiné zase žlutější, ale podle toho se to asi nedá poznat, viď?“ vtipkoval.

Vtom se jeho pohled zastavil u drobounkého, napohled dokonalého miminka.

„Je to ona?“

„Jasně,“ smála jsem se a přiznala, že jsem si to už zjistila u sester.

Brzy jsem se dočkala okamžiku, kdy mi ji poprvé dali do náruče a kdy jsem ji oslovila. K mému překvapení jsem jí neřekla Helenko, ale Toničko.

„Bude se jmenovat Antonie,“ oznámila jsem sestře s jistotou, že na to mám právo. Však si Tomáš pojmenoval syna. Takže jsem Toma i trochu zaskočila rychlostí, s jakou dcera jméno dostala.

„Tak tady ji máš, jmenuje se Tonička,“ podala jsem mu ji. On mi výměnou podal kytici mých oblíbených tulipánů, a než si dcerky začal užívat, podíval se na mě trochu vyčítavě se slovy:

„Ale... Vždyť jsi mluvila o Helence a všichni už jí tak říkají.“

„Tak se jim poví, že to není Helenka. Zvyknou si,“ snažila jsem se nepokazit první setkání dcery a otce, jejichž vztah měl být, jak se později ukázalo, lepší než můj a její. V tu chvíli to tak nevypadalo. Pořád jako by nechtěl věřit.

„Proč Tonča?“ zeptal se.

Viděla jsem v jeho výrazu nepochopení a trošku odporu, jméno se mu vůbec nelíbilo. Hlavně jsem ho takového neznala. Bylo to snad poprvé, kdy jsem musela napravovat náladu já.

„Tonička,“ opravila jsem ho a pokračovala jsem: „Proč Antonie? Protože když mi ji sestra přinesla, řekla jsem jí tak. Vypadlo to ze mne. A je to krásné jméno, uvidíš, že přijde doba, kdy bude módní. Zatím bude ta naše široko daleko jediná.“

Pak se usmál, řekl, že je celá po něm, a odsouhlasil můj výběr jména: „Takže Antonie? Tak to bude opravdu výjimečné dítě, když má tak nezvyklé jméno.“

Dnes už vím, že nic není náhoda. Už tehdy existoval důvod, proč mě to jméno napadlo. A k naší dceři se náramně hodilo. Za čas to všichni vnímali takto.

Vždycky byla na všechno připravená, ta moje červenolící hodná máma, snažící se potěšit nás něčím dobrým. Trošku kulaťoučká, doma věčně v zástěře.

„Vojto, tohle je tvoje sestřička,“ řekla.