Lynsay Sands

Rýchle uhryznutie

séria Argeneau

1. diel

D.Orys, 2024

Elektronická kniha

Lynsay Sands

A QUICK BITE

Copyright © 2005 by Lynsay Sands

Translation © 2024 by Lívia Černická

Cover design © 2024 by Anna Golianová

Cover photos © 2024 by Shutterstock, Pngegg

Slovak edition © 2024 by D.Orys, s.r.o.

ISBN 978-80-89929-35-1 (tlačená verzia)

ISBN 978-80-89929-36-8 (epub)

ISBN 978-80-89929-37-5 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2024

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Davidovi za všetku kávu a bozky. Ďakujem ti.

Prológ

November 2000

„Je to len taká malá večera.“

„Uhm,“ zamrmlal Greg Hewitt, ramenom si pridržal telefón pod bradou a začal si rýchlo upratovať pracovný stôl. Už bol na odchode z kancelárie, keď sa ozvala Anne.

Keď prešla do zaliečavého tónu, spozornel. To bolo vždy zlé znamenie. V duchu si povzdychol a pokrútil hlavou. Jeho sestra mlela dookola o tom, aká bude večera super a čo všetko navarí, len aby ho presvedčila. Greg však tušil, že sa ho mladšia sestra – samozrejme, s podporou švagra Johna – opäť raz snaží zoznámiť s nejakou svojou slobodnou kamarátkou.

„Takže?“

Greg vzal telefón do ruky. Niečo mu asi uniklo. „Prepáč, čo si hovorila?“

„O koľkej môžeš prísť?“

„Neprídem.“ A skôr, ako mohla zaprotestovať, dodal: „Nemôžem, zajtra cestujem do zahraničia.“

„Čože?“ Po chvíli pokračovala už podozrievavo: „Prečo? Kam ideš?“

„Idem na dovolenku do Mexika. Preto som ti vlastne volal. Ráno letím do Cancúnu.“ Uškrnul sa, keď si prehadzoval telefón do druhej ruky a obliekal si sako. Vedel, že svoju sestru zaskočil.

„Mexiko?“ Po dlhšej pauze Anne dodala: „Dovolenka?“

Greg sa nevedel rozhodnúť, či je jej zmätok zábavný, alebo je len smutným komentárom jeho doterajšieho života. Nemal dovolenku, odkedy si pred ôsmimi rokmi otvoril psychologickú prax. Vlastne ani na univerzite nemal žiadne prázdniny. Je typický workoholik, ktorý je schopný pracovať bez prestávky dlhé hodiny. Nemal veľa času na vlastný život. Na túto dovolenku čakal naozaj dlho.

„Počuj, už musím ísť. Pošlem ti pohľadnicu z Mexika. Ahoj.“ Položil skôr, než stihla niečo povedať. Vzal si aktovku a vyšiel z kancelárie. Neprekvapilo ho, keď začal telefón zvoniť ešte predtým, ako zapadla zámka na dverách. Anne nepoznala odmietnutie a vždy trvala na svojom. Pousmial sa, vložil kľúče do vrecka a zamieril k výťahu.

Doktor Gregory Hewitt už má oficiálne dovolenku, pomyslel si a každý ďalší krok bol o niečo veselší. Dokonca si tíško popiskoval, keď nastúpil do výťahu. Už sa načahoval po tlačidle s nápisom P3, keď si uvedomil, že sa nejaká žena ponáhľa k výťahu. Prestal pískať a inštinktívne hľadal tlačidlo na otváranie dverí. Nestihol ani natiahnuť ruku. Žena nastúpila skôr, ako sa dvere  zatvorili.

Greg ustúpil a nechal ju, aby prvá stisla číslo poschodia. Zvedavo si ju obzeral a premýšľal, odkiaľ prišla. Chodba bola prázdna, keď po nej šiel, a nepočul, že by niekto otváral alebo zatváral dvere. Ale možno už tak veľmi myslel na dovolenku, že si to ani nevšimol. Na jeho poschodí bolo niekoľko kancelárií, mohla vyjsť z ktorejkoľvek z nich. Bol si však istý, že ju nikdy predtým nevidel.

Jej tvár zahliadol len letmo, nevnímal jej črty, ale všimol si nápadné striebornomodré oči. Nezvyčajné a krásne. Farebné šošovky, pomyslel si a stratil o ženu záujem. Greg vedel oceniť krásne ženy. Nemal problém s tými, ktoré sa snažili vyzerať čo najlepšie, odrádzali ho však, keď prešli na takúto úroveň umelosti.

Pokrčil plecami, oprel sa o stenu výťahu a začal myslieť na svoju dovolenku. Naplánoval si veľa výletov. V Mexiku ani na podobnom mieste nikdy predtým nebol, preto si chcel užiť úplne všetko. Leňošenie na pláži, parasailing, šnorchlovanie a možno aj jednu z tých plavieb, na ktorých môžete kŕmiť delfíny.

Potom múzeum Casa Maya, ekologický park s ukážkami, ako žili pred stáročiami starí Mayovia. Výlety za divokými šelmami. A ak by mal ešte energiu a chuť, tak by mohol večer zájsť do tanečného baru Coco Bongo alebo Bulldog Café, kde sa v rytme ohlušujúcej hudby krútia polonahé tanečnice.

Jeho snívanie prerušilo veselé zacinkanie výťahu. Parkovisko P3. Jeho poschodie.

Zdvorilo kývol žene a vystúpil. Kráčal veľkou, takmer prázdnou garážou. Po mysli mu ešte stále behali polonahé tanečnice, preto mu chvíľu trvalo, kým si uvedomil, že za sebou počuje kroky. Takmer sa obzrel, kto to je, ale nakoniec to nechal tak. Ťuk-ťuk, počul vysoké podpätky na betóne. Kroky boli rýchle a ich zvuk sa ostro ozýval v priestore. Brunetka asi tiež zaparkovala na tomto poschodí.

Roztržito sa pozrel smerom, kde by mal mať zaparkované auto. Pohľad mu padol na jeden z nosných stĺpov. Veľké čierne P1 ho zmiatlo. Zaparkoval predsa na P3. Bol si istý, že na paneli výťahu svietilo P3, keď vystupoval… Asi sa pomýlil. Pokrčil plecami a chcel sa vybrať späť k výťahu.

Toto je správne poschodie. Auto je tam vpredu.

„Ale samozrejme,“ zahundral si popod nos a zastal pred jediným autom v tejto časti garáže.

Až keď otvoril kufor, hlavou mu blysla myšlienka, že malý červený športiak nie je jeho. On predsa jazdil na tmavomodrom BMW. Kým však stačil spanikáriť, myšlienka sa rozplynula ako opar v poryve vetra.

Ako vo sne Greg na dno kufra uložil svoju aktovku a potom sa sám doslova poskladal do malého priestoru. Nakoniec natiahol ruku a kufor auta za sebou zatvoril.

PRVÁ KAPITOLA

„Mmmm, krásne ti voňajú vlasy.“

„Fakt? Ďakujem, Bob.“ Lissianna Argeneau sa poobzerala po tmavej parkovacej ploche. Uľavilo sa jej, keď zistila, že sú sami. „Myslíš, že by si mohol dať ruku preč z môjho zadku?“

„Dwayne.“

„Prosím?“ zmätene sa pozrela do jeho pohľadnej tváre.

„Volám sa Dwayne,“ odpovedal s úškrnom.

„Och,“ vzdychla si. „Takže, Dwayne, mohol by si dať ruku dolu z môjho zadku?“

„Myslel som si, že sa ti páčim.“

Jeho ruka zostala naďalej prilepená na ľavej polovici jej zadku a stískal ju viac ako priateľským spôsobom. Mala chuť ovaliť ho po hlave a zatiahnuť do kríkov ako neandertálec, prinútila sa však usmiať.

„Áno, ale počkajme, kým prídeme k tvojmu autu, aby…“

„Ach, áno, auto,“ prerušil ju. „O tom…“

Lissianna sa zastavila a zahľadela sa mu do tváre. Oči sa jej podozrievavo zúžili a on sa zatváril zúfalo.

„Nemám auto,“ priznal sa.

Lissianna zažmurkala, jej mozog spomalene spracúval túto informáciu. V Kanade mal predsa každý nad dvadsať rokov vlastné auto. No, prakticky každý. Dobre, možno je to prehnané, ale väčšina slobodných mužov, ktorá už dorástla do veku randenia, mala nejaké približovadlo. Bol to taký nepísaný zákon.

Skôr ako sa zmohla na nejakú reakciu, Dwayne povedal: „Myslel som si, že ty máš auto.“

Lissianna sa zamračila, jeho slová zneli ako obvinenie.

Hnutie za práva žien v niektorých prípadoch fakt neurobilo ženám práve najlepšiu službu. Boli časy, keď by muž buď auto mal, alebo by jednoducho sám našiel miesto, kde by mohli byť sami. Ten dnešný sa tváril, akoby ho sklamala, lebo ona auto nemala.

„Mám auto,“ povedala na svoju obranu. „Ale dnes som prišla s bratrancom a so sesternicou.“

„S tou kočkou s ružovými vlasmi?“

„Nie, to je kamoška Mirabeau. Šoféroval Thomas,“ odpovedala nesústredene, lebo premýšľala, ako vyriešiť vzniknutý problém. Tento chlapík nemal auto. Keď prišli, Thomas džíp zamkol. Mohla by sa vrátiť do baru a vypýtať si kľúče, ale nechcela jeho džíp používať na…

„No dobre, nemám nič proti prírode.“

Lissiannu prekvapilo, keď ju chytil za boky a pritlačil k sebe. Inštinktívne sa odtiahla, aby medzi nimi vytvorila nejaký priestor, ale nepodarilo sa jej od neho odlepiť boky. Bolo jej jasné, že myšlienka na prírodu Dwayna vôbec neodradila. Naopak, pocítila jeho tvrdosť a bolo jej jasné, že ho rajcuje. Ľahko vzrušiteľný chlap, ohodnotila ho. Ju však čaro prírody nijako nelákalo, aspoň nie počas skorej kanadskej zimy.

„Poď!“ chytil ju za ruku a ťahal do zadnej časti parkoviska. Až keď boli pri veľkých kontajneroch na smeti v zadnom rohu pozemku, uvedomila si, čo má v pláne.

Prehltla sarkastický komentár o jeho romantickej nálade a rozhodla sa, že bude vďačná za skorú zimu. Ešte nesnežilo, ale bolo dosť chladno, takže z veľkých kovových kontajnerov nebolo cítiť žiaden zápach rozkladajúceho sa jedla.

„Tu to bude dobré,“ Dwayne ju pritlačil o chladný kov kontajnera.

Lissianna si v duchu povzdychla a spomenula si na kabát, ktorý nechala v bare. Bola síce imúnnejšia voči chladu ako priemerný človek, ale nie úplne. Kov ju nepríjemne chladil a jej telo malo čo robiť, aby udržalo aspoň nejaké teplo. Bola hladná a smädná, teraz naozaj nepotrebovala, aby jej telo muselo bojovať ešte aj o trochu tepla.

Nečakaný Dwaynov slizký útok na jej ústa prinútil Lissiannu sústrediť sa. Bolo jej jasné, že je čas, aby nad situáciou prebrala kontrolu. Ignorovala nešikovné sondovanie jeho jazyka na svojich pevne zomknutých perách a zakvačila mu prsty do bundy. Jediným pohybom ho otočila a prudko pritlačila ku kontajneru. O čosi tvrdšie, ako chcela, ale podarilo sa jej vymeniť si s ním miesto.

„Fíha,“ rozžiarili sa mu oči. „Aká divoška!“

„Páči sa ti to, čo?“ opýtala sa sucho. „Tak toto budeš potom milovať!“

Pustila mu bundu a jednou rukou mu vošla do vlasov. Chytila krátke pramene na zátylku a trhla mu hlavou nabok. Odhalila mu krk a priložila ústa na jeho teplú pokožku.

Dwayne slastne zavzdychal, keď mu jej pery prešli po línii krčnej žily. Lissianna si našla to najlepšie miesto, otvorila ústa a nozdry sa jej zachveli, keď sa jej vysunuli dlhé, ostré tesáky a zaryli sa do mužovho hrdla.

Dwayne prekvapene zalapal po dychu a stuhol. Ruky ovinuté okolo nej sa zovreli, ale trvalo to krátko. O chvíľu sa už jeho telo uvoľnene opieralo o studený kontajner. Lissianna k nemu vyslala svoj pocit uspokojenia a rozkoše, ktorý prežívala, keď jej jeho krv prúdila zubami a dostávala sa priamo do jej systému. Cítila až závrat, keď sa jej jeho krv rozlievala po tele.

Zatočila sa jej hlava. Cítila sa ako loď, ktorej pasažieri sa nahrnú na jednu stranu paluby a ona sa nakloní k hladine. Lissiannino telo reagovalo rovnako. Ako jej hladná krv prúdila z každej časti tela smerom k hlave, kde zuby nasávali to, čo jej telo tak zúfalo potrebovalo, ožívala v nej každá bunka. Predstavovala si, že toto zažívajú ľudia, keď si zoberú drogu. Toto však nebola droga, toto bol Lissiannin život.

Počula, ako Dwayne zastonal od rozkoše. Bola to tichá ozvena pocitov, ktoré zažívala ona, keď sa jej telo pomaly začalo uvoľňovať.

Príliš pomaly, zrazu si uvedomila. Niečo bolo zle.

Zuby mala ešte hlboko v jeho hrdle, keď mu začala prehľadávať myseľ. Netrvalo dlho a našla, kde je problém. Dwayne nebol zdravý jedinec, hoci tak na prvý pohľad vyzeral. V skutočnosti nebol ani zďaleka taký, ako sa na prvý pohľad zdalo. Z jeho myšlienok vyčítala, že tá vypuklina, ktorú cítila v spodnej časti jeho brucha, je uhorka, ktorú si strčil do nohavíc, širokým pleciam pomohli vypchávky, ktoré si dal pod bundu a že za atraktívne opálenú pokožku môže samoopaľovací krém. Mal skryť prirodzenú bledosť spôsobenú… anémiou.

Lissianna zahrešila a odtrhla pery od jeho krku. Zuby sa rýchlo stiahli, keď sa mu zahľadela do tváre. Len inštinkt ju prinútil vkĺznuť mu do hlavy a poupraviť mu pamäť, taká bola na toho chlapa naštvaná…

A na Mirabeau tiež, rozhodla sa. Veď ona naliehala, aby si tohto chlapíka vzala von ako rýchle občerstvenie. Lissianna chcela počkať, kým príde na svoju narodeninovú oslavu, ale Mirabeau a jej sesternica Jeanne sa báli, že keď Marguerite Argeneau uvidí bledú Lissiannu, donúti ju ísť hneď na infúziu.

Keď ju Dwayne začal baliť, nechala sa od Mirabeau presvedčiť, aby si dala túto krehotinku ako takú jednohubku. A teraz mohla mať problém. Chvíľu jej trvalo, kým si uvedomila, že niečo nie je v poriadku, ďalšie minúty uplynuli, kým zistila, že má anémiu. Dúfala, že mu za ten čas nevysala veľa krvi.

Keď mu upravila pamäť, pozrela sa na Dwayna aj s hnevom, aj s obavami. Napriek samoopaľovaciemu krému vyzeral bledo, ale aspoň stál na nohách. Položila mu ruku na zápästie a zmerala pulz. Trocha sa uvoľnila. Srdce mu bilo rýchlejšie, ale tep bol silný. Do rána by mal byť v poriadku. Dwayne sa bude nejaký čas cítiť zle, bude slabý, ale zaslúži si to, nemá behať s vypchávkami a uhorkou v nohaviciach, aby zbalil nejaké dievča. Idiot.

Ako môžu byť ľudia takíto hlúpi, pomyslela si podráždene. Ako deti, ktoré sa obliekajú tak, aby vyzerali staršie. Dospelí ľudia behajú s vypchávkami, korzetmi alebo silikónmi, len aby boli niekým, kým v skutočnosti nie sú, len aby sa cítili atraktívne. Je to stále horšie. Nechápala, prečo nepovažujú svoje pravé ja za dostatočne dobré. Veď ak nie sú pre niekoho dosť dobrí, v skutočnosti to bude tak, že dosť dobrí nebudú tí, čo nimi pohŕdajú.

Lissianna ešte vložila do Dwaynovej mysle spomienku, že vyšiel von na čerstvý vzduch, pretože sa necítil dobre. Pre istotu mu ešte prikázala, aby tam zostal, kým sa nebude cítiť lepšie a potom si vzal taxík domov. Ešte raz ho prinútila zavrieť oči, aby mu dokončila vymazávanie samej seba z pamäte. Keď už bola presvedčená, že všetko urobila dobre, nechala ho stáť pri kontajneroch a vrátila sa späť na parkovisko.

„Lissi?“ Tmou k nej kráčala nejaká postava.

„Otec Joseph,“ Lissianna zdvihla obočie a vykročila v ústrety staršiemu mužovi. Kňaz jej šéfoval v útulku, kde pracovala na nočné zmeny a bary nezvykli byť jeho obľúbeným miestom. „Čo tu robíte?“

„Bill mi hovoril, že na ulici je nové dieťa. Chlapec vraj nemá viac ako dvanásť alebo trinásť, a je si celkom istý, že chodí vyberať odpadky z kontajnerov tam vzadu. Myslel som si, že sa ho pokúsim nájsť a presvedčiť, aby prišiel do útulku.“

„Aha,“ Lissianna sa rozhliadla po parkovisku. Bill bol pravidelným návštevníkom ich útulku. Často upozorňoval na ľudí, ktorí by mohli potrebovať ich pomoc. Ak povedal, že na ulici je nové dieťa, tak tam bolo. Bill bol v takýchto veciach spoľahlivý. A otec Joseph bol rovnako spoľahlivý pri hľadaní zatúlaných detí. Dúfal, že sa k nim dostane skôr, ako urobia niečo zúfalé či hlúpe, alebo sa nechajú vtiahnuť do osídiel drog alebo prostitúcie.

„Pomôžem vám,“ ponúkla sa Lissianna. „Určite tu niekde bude. A…“

„Nie, nie. Máš voľný večer,“ skočil jej otec Joseph do reči. Potom sa zamračil. „Okrem toho nie si teplo oblečená. Prečo si vonku bez kabáta?“

„Och,“ Lissiannin pohľad skĺzol ku kontajnerom, odkiaľ sa ozvalo tupé buchnutie. Rýchlo preskúmala Dwaynove myšlienky: ten idiot si udrel hlavu o kontajner, ako sa oň opieral. Obrátila sa a zistila, že aj otec Joseph sa zadíval tým smerom. Aby ho rozptýlila, rýchlo ukázala na malú mazdu zaparkovanú pri smetiakoch: „Zabudla som si niečo v bratrancovom aute.“

Bola to jasná lož, ale Lissianna úprimne dúfala, že si muž nevšimol, ako vyšla spoza smetiakov. Keďže nechcela klamať viac, ako bolo nevyhnutné, pošúchala si ruky: „Bože, máte pravdu, vonku je zima.“

„Áno,“ pozrel sa na ňu ustarane. „Mala by si sa vrátiť dnu.“

Lissianna prikývla, zaželala mu dobrú noc, rozbehla sa cez parkovisko a zahla za roh do baru. Spomalila, až keď vstúpila do hlučnej a preplnenej miestnosti.

Thomas nebol nikde na dohľad, ale ostroružové končeky ebenových vlasov Mirabeau sa nedali prehliadnuť. Bola pri barovom pulte aj s Jeanne.

„No, ty vyzeráš…“ Mirabeau zaváhala, keď k nim Lissianna prišla, ale nakoniec dokončila: „Stále rovnako. Čo sa stalo?“

„Anémia,“ mrzuto vyštekla.

„Ale vyzeral zdravo,“ zaprotestovala Jeanne.

„Vypchávky a samoopaľovák,“ povedala. „A to nie je všetko!“

„Čo ešte?“ spýtala sa Mira sucho.

Lissianna urobila grimasu: „V nohaviciach mal uhorku.“

Jeanne sa rozosmiala, ale Mirabeau zastonala: „Musela to byť šalátová uhorka. Vyzeral, že je dobre vybavený.“

„Ty si si to všimla?“ spýtala sa Lissianna s otvorenými ústami.

„A ty nie?“

Jeanne vybuchla v smiech, ale Lissianna iba bezmocne pokrútila hlavou a rozhliadla sa po bare. „Kde je Thomas?“

„Tu.“

Otočila sa, keď jej položil ruku na plece.

„Počul som dobre? Tvoj Romeo mal v nohaviciach uhorku?“ opýtal sa pobavene a láskavo ju objal.

Lissianna znechutene prikývla: „Vieš si to predstaviť?“

Thomas sa zasmial. „Je to smutné, ale viem si to celkom dobre predstaviť. Kedysi si ženy vypchávali podprsenky, teraz si muži vypchávajú boxerky.“ Pokrútil hlavou: „Taký je svet.“

Lissianna sa pri pohľade naňho útrpne usmiala, ale nakoniec iba mávla rukou. Nebola nahnevaná, že Dwayne mal v gatiach uhorku. Vlastne ju vôbec nezaujímalo, čo má v spodkoch. Dočerta, veď ho ani nechcela uhryznúť. Štvala ju strata času a fakt, že na to, aby si udržala telesné teplo v tej zime vonku, minula viac energie, ako jej dodala mužova riedka krv. Bola ešte hladnejšia ako predtým. Takže všetko, čo sa jej podarilo získať, bola iba obrovská chuť do jedla.

„Kedy už pôjdeme k mame?“ opýtala sa s nádejou. Jej priatelia sa totiž rozhodli, že ju zoberú do baru zatancovať si, kým vyrazia na narodeninovú oslavu, ktorú pre ňu chystala matka. Ten nápad sa jej pôvodne páčil, ale vtedy bola iba hladná. Teraz už cítila priam vlčí hlad a chcela sa čo najskôr dostať na večierok. Bola ochotná prijať hocičo, čo jej matka pripravila. Dokonca by sa podvolila aj na kŕmenie intravenózne, a to už bolo čo povedať. Lissianna vnútrožilové kŕmenie z duše neznášala.

„Je len niečo po deviatej,“ pozrela sa Mirabeau na hodinky. „Marguerite povedala, že ťa nemáme priviesť skôr ako o desiatej.“

„Hmmm,“ Lissiannina tvár sa stiahla od sklamania. „Viete niekto, prečo až tak neskoro?“

„Teta Marguerite povedala, že pred oslavou musí niečo vyzdvihnúť v meste. A nemôže to urobiť skôr ako po deviatej,“ odpovedal Thomas. „A ešte sa musí odtiaľ vrátiť, čiže,“ pokrčil plecami,  „žiadna párty pred desiatou.“

„Asi to bude darček pre teba,“ zaprorokovala Mirabeau.

„Nemyslím si,“ pokrútil hlavou Thomas. „Spomínala niečo o Lissianne a kŕmení. Podozrievam ju, že ide vyzdvihnúť nejaký špeciálny dezert alebo čo.“

„Špeciálny dezert?“ spýtala sa Jeanne so záujmom. „V meste? Po deviatej?“ Pozrela na Lissiannu a vzrušene vyhŕkla: „Žeby Sladký zúbok?“

„To bude ono,“ súhlasila Lissianna a pri tej predstave sa usmiala. Po matke zdedila lásku k sladkostiam a nič ju neuspokojilo tak ako Sladký zúbok. Tak hovorili nediagnostikovaným diabetikom, ktorí chodili po svete s nebezpečne vysokou hladinou cukru v krvi. Bola to vzácna pochúťka, o to vzácnejšia, že vždy vložili do mysle toho človeka nápad, aby zavolal svojmu lekárovi a dohodol si odber krvi. A tak si z menučka vyškrtli ďalší možný chod s názvom Sladký zúbok.

„Možno áno,“ prikývol Thomas. „To by vysvetľovalo ochotu tety Marguerite jazdiť po centre Toronta. Veď viete, že nenávidí šoférovať v meste a vyhýba sa tomu ako moru.“

„Ak vôbec šoférovala,“ poznamenala Mirabeau. „Mohla požiadať Bastiena, aby jej poslal niektoré z firemných áut.“

Pri zmienke o Lissianninom bratovi, šéfovi spoločnosti Argeneau Enterprises, Thomas pokrútil hlavou: „To nie. Šoférovala sama a vôbec z toho nebola nadšená.“

Lissianna sa netrpezlivo zavrtela a spýtala sa: „Tak kedy pôjdeme?“

Thomas sa zamyslel. „No, je piatok večer a doprava môže byť zlá, na víkend utekajú všetci z mesta,“ povedal váhavo. „Hádam by sme mohli vyraziť tak o pätnásť minút a nebudeme riskovať, že prídeme príliš skoro.“

„A čo keby sme vyrazili teraz a išiel by si pomaly?“ navrhla Lissianna.

„To sme takí nudní?“ spýtal sa ironicky.

„Nie, vy nie. Ale toto miesto je ako mäsiarsky trh,“ pokrčila nosom.

„Okej, krpec,“ Thomas jej nežne postrapatil vlasy. Bol starší o štyri roky, ale bol jej bližší ako vlastní bratia. Možno preto, že ich vychovávali spolu. „Poďme, budem sa snažiť ísť pomaly.“

„Jasné,“ odfrkla si Jeanne Louise. „Akoby sa to už niekedy stalo.“

Lissianna sa usmievala, keď si brali kabáty a zamierili k východu. Thomas jazdil ako Fittipaldi, Jeanne Louise má pravdu. Bolo jej jasné, že prídu príliš skoro a matka bude naštvaná. Ale bola ochotná to risknúť.

Vo chvíli, keď Lissianna navrhovala odchod, úplne zabudla na otca Josepha. Keď kráčali k Thomasovmu džípu, nebolo po ňom ani stopy. Buď hľadanie chlapca vzdal, alebo išiel hľadať inde. Spomenula si na Dwayna. Kým Thomas prechádzal okolo auta, pozrela sa k smetiakom a hľadala postavu sediacu niekde v tieni. Nebol tam. Aj on odišiel. Prekvapilo ju, že sa tak rýchlo zotavil, ale potom mávla rukou. Neležal bezvládne uprostred parkoviska, takže sa mu asi podarilo zohnať taxík a určite je už doma.

Cesty nakoniec neboli vôbec preplnené, vyhli sa najhorším zápcham. Do domu jej matky na okraji Toronta sa dostali v dobrom čase. Až príliš dobrom.

„Prišli sme o pol hodiny skôr,“ povedala Jeanne Louise zo zadného sedadla, keď Thomas parkoval džíp vedľa Margueritinho malého červeného športiaka.

„Áno,“ pozrel sa na dom a pokrčil plecami. „Ale to bude v pohode.“

Jeanne Louise si odfrkla: „Tým myslíš, že jej to nebude vadiť, keď sa na ňu okúzľujúco usmeješ. Vždy si vedel, ako na tetu Marguerite.“

„Čo myslíte, prečo som sa tak rada kamarátila s Thomasom, keď sme boli mladší?“ spýtala sa Lissianna pobavene.

„Aha, už chápem!“ zasmial sa Thomas a vystúpil z auta. „A je to vonku! Máš ma rada len preto, že viem, ako na tvoju mamku.“

„Tak hádam si si nemyslel, že som sa chcela s tebou flákať?“ podpichla ho Lissianna, kým obchádzal auto.

„Trdlo,“ jemne ju zaťahal za vlasy.

„Nie je to auto tvojho brata Bastiena?“ spýtala sa Mirabeau, keď vyliezla zo zadného sedadla a zatvorila dvere na džípe.

Lissianna hodila okom po tmavom mercedese a prikývla: „Vyzerá to tak.“

„Zaujímalo by ma, či tu už je aj niekto iný,“ zamrmlala Jeanne Louise.

Lissianna pokrčila plecami. „Nevidím žiadne ďalšie autá. Ale Bastien mohol zariadiť, aby hostí priviezli firemné vozy.“

„Ak to aj urobil, pochybujem, že tu už niekto bude,“ povedala Mirabeau, keď kráčali ku vchodovým dverám. „Vieš predsa, že chodiť na takéto párty včas sa práve nenosí. Len staromódni hnidopichovia chodia všade presne.“

„V tom prípade sme aj my nemoderní hnidopichovia,“ odvrkla Lissianna.

„Ale čo si, my sme trendsetteri, my udávame nový trend,“ vážne oznámil Thomas a všetci sa zasmiali.

Vtom sa otvorili vchodové dvere. Stál v nich Bastien: „Zdalo sa mi, že počujem auto.“

„Bastien, ka-moš-ko!“ zvolal nahlas Thomas a objal ho s takým nadšením, až starší muž od prekvapenia stuhol. „Ako ide, kamoško?“

Lissianna si zahryzla do pery, aby sa nerozosmiala a pozrela sa na Jeanne Louise a Mirabeau, ktoré mali tiež problém udržať vážne tváre pri Thomasovej náhlej premene, keď sa za malý okamih z normálneho chlapíka stal roztatárený vetroplach.

„Nuž… dobre… Thomas. Ahoj,“ konečne sa Bastien vymanil z objatia rozjareného mladšieho bratranca. Z jeho správania bol celý nesvoj a bolo vidieť, že si nie je celkom istý, ako si má s mladším mužom poradiť. A práve to bol dôvod, prečo sa tak Thomas správal. Vedel, že obaja starší Lissiannini bratia – jeden mal čosi cez štyristo rokov a druhý čosi cez šesťsto – sa naňho dívajú ako na malé šteňa. Hnevalo ho to. Byť považovaný za dieťa, keď máte dvesto rokov, je strašne otravné. Preto sa niekedy správal ako taký somár.

Lissiannu vždy pobavilo, keď sa mu oboch starších mužov podarilo vyviesť z miery, čo – ako predpokladala –, Thomasovi poskytovalo zadosťučinenie a dávalo určitú výhodu. Jej bratia ho totiž vďaka svojim predsudkom neustále podceňovali.

Lissianna s Thomasom súcitila. Rovnaké predsudky mali totiž aj voči nej. Vždy boli príliš upätí, keď bola s nimi, a tak ju nikdy neprestalo baviť, keď sa ich Thomasovi podarilo uviesť do rozpakov.

„Tak, kde je tá párty, kamoško?“ spýtal sa Thomas veselo.

„Ešte sa nezačala,“ odpovedal Bastien. „Prišli ste prví.“

„Nie, kamoško, ty si tu bol prvý,“ veselo ho opravil Thomas a potom dôverným tónom dodal: „Ani nevieš, ako sa mi uľavilo. Mirabeau totiž povedala, že ten, kto dorazí prvý, bude staromódny hnidopich. Ale neboli sme to my. Bol si to ty!“

Lissianna si odkašlala, aby zakryla smiech, ktorý z nej vyprskol, keď jej brat pochopil, že ho práve označili za staromódneho hnidopicha. Keď sa ovládla, videla, že sa Bastien tvári vážne, stojí strnulo a hnevá sa. Prišlo jej ho ľúto. Spýtala sa: „Tak kde je mama? Môžeme vojsť, alebo nás tu necháš čakať ďalších pätnásť minút?“

„Ale nie, nech sa páči,“ Bastien rýchlo ustúpil. „Práve som prišiel. Mama sa išla prezliecť, mala by zísť dolu o niekoľko minút. Možno by ste mali počkať v spoločenskej miestnosti. Asi nebude chcieť, aby ste videli slávnostnú výzdobu, kým tu nebudú všetci.“

„Dobre,“ prikývla Lissianna a prešla okolo neho do vstupnej haly.

„Dáme si partičku biliardu, kamoško?“ zvesela sa spýtal Thomas, keď vošiel za Lissiannou do domu.

„No... ehm... Nie, ďakujem, Thomas. Musím vítať hostí, kým nebude mama hotová,“ cúval pred ním Bastien. „Poviem jej, že ste tu.“

„Miluje ma,“ ozval sa Thomas pobavene, keď Bastien zmizol v hale. Potom rozpriahnutými rukami pokynul k zatvoreným dverám na pravej strane haly. „Tak poďme, kto má chuť na biliard?“

„Hrám,“ zvýskla Mirabeau. „Lissi, máš dieru na pančuškách,“ poznamenala.

„Čože?“ Lissianna sa zastavila a pozrela sa na nohy.

„Pravá vzadu,“ ukázala jej Mirabeau, a tak sa otočila, aby skontrolovala zadnú stranu svojej pravej nohy.

„Musela som sa o niečo zachytiť na tých kontajneroch,“ zamrmlala znechutene, keď zbadala, že na pančuške má dlhý široký rebrík z pustených očiek.

„Na kontajneroch?“ opýtal sa Thomas so záujmom.

„Nepýtaj sa,“ povedala ostro, cvakla zubami a vystrela sa. „Musím si vymeniť pančuchy, kým začne večierok. Ešte dobre, že mama trvala na tom, aby som si nechala vo svojej starej izbe nejaké náhradné oblečenie. Mali by tam byť aj pančuchy. Vy si zatiaľ zahrajte.“

„Rýchlo sa vráť,“ zvolal za ňou Thomas, keď sa rozbehla po schodoch.

Lissianna mu len mávla cez rameno, keď sa dostala na odpočívadlo a ponáhľala sa do svojej starej izby, ale pomyslela si, že je to dobrá rada. Marguerite Argenenau nebude nadšená, že prišli tak skoro. Thomas ju však rýchlo presvedčí, aby sa nehnevala. Už len preto bude lepšie, aby bol pri nej, keď sa stretne s matkou.

Som zbabelec, vyčítala si v duchu. Má predsa už vyše dvesto rokov, teda už dosť na to, aby sa ešte stále bála, že rozčúli svoju matku.

„Áno, správne,“ zahundrala si popod nos. Bola presvedčená, že sa bude matky báť, aj keď bude mať šesťsto. Stačilo sa pozrieť na jej bratov. Boli nezávislí, sebestační, ale… no… boli už dosť starí, a predsa sa stále báli, že Marguerite Argeneau rozčúlia.

To je asi nejaká rodinná kliatba, premýšľala, keď otvorila dvere na izbe. Ešte donedávna to bola jej dievčenská izbička, ale teraz v nej prespávala len občas, keď zostala u matky príliš dlho a nedostala by sa domov pred východom slnka. Lissianna vošla do miestnosti. Vtom prekvapene ustrnula na mieste a vyvalila oči. V jej posteli bol nejaký muž.

„Och, prepáčte, pomýlila som sa,“ povedala ospravedlňujúco, vyšla z izby a zatvorila dvere.

Stála na chodbe a nechápavo sa obzerala, kým si neuvedomila, že sa vôbec nepomýlila. Ani náhodou. Stála pred svojou starou izbou. Veď tam predsa spávala niekoľko desaťročí. Vedela, kedy je vo svojej izbe. Ale prečo v nej bol cudzí muž? A – čo je dôležitejšie – prečo bol s roztiahnutými rukami a nohami priviazaný k posteli?

Lissianne to v hlave len tak šrotovalo. Jej matka by určite nevzala nijakého podnájomníka. Ak by aj nejakého mala, určite by o tom povedala svojim deťom. A určite by ho neubytovala v jej starej izbe, ktorú síce využívala zriedkavo, keď tu občas zostala, ale predsa len ju využívala. Navyše to, že ten muž bol priviazaný k posteli, vylučovalo možnosť, že by prišiel dobrovoľne.

A tá mašľa, ktorú mal okolo krku, pomyslela si Lissianna, keď si spomenula na tú veselú červenú škvrnu, čo mal pod bradou. Mašľa bola pokrčená, asi od toho, ako dvíhal hlavu, keď sa chcel na ňu pozrieť.

Mašľa, plesla sa po čele. Veď to musí byť to špeciálne prekvapenie, po ktoré šla matka do mesta. Sladký zúbok, ako si myslela Jeanne Louise. Hoci, dumala Lissianna, ten muž vyzerá zdravo. No ale to nemôže isto vedieť, kým sa k nemu nedostane dosť blízko na to, aby cítila onú sladkosť – omamnú vôňu neliečeného diabetika.

Tento chlapík bol ako chodiaca narodeninová torta. Vyzerá chutne, pomyslela si, keď si predstavila jeho tvár. Mal prenikavé inteligentné oči, rovný nos, silnú bradu… a telo bolo tiež celkom pekné. Hoci bol natiahnutý na posteli, vyzeral, že je vysoký, štíhly a svalnatý.

Samozrejme, po skúsenosti s Dwaynom si bola vedomá, že pod bundou môže mať vypchávky. Ale nečakala, že by mal v gatiach uhorku a nevyzeral, že by používal samoopaľovací krém. A dokonca nevyzeral ani anemicky. Navyše, matka by nespravila takú chybu ako Lissianna. Marguerite sa určite uistila, že je presne to, čo chce darovať svojej dcére. Asi má Jeanne Louise pravdu a bude to neliečený diabetik. Nič iné jej nedávalo zmysel. Veď jej matka by sa nevybrala do mesta len preto, aby jej priniesla štandardne zdravého jedinca, keď jej mohla objednať pizzu a darovať poslíčka, ako to robila obvykle.

Takže to bude maškrta pre mňa, usúdila a v žalúdku pocítila kŕče od hladu. Váhala, či by predsa len nemala trochu ochutnať. Len trošku, aby mala energiu počkať, kým jej ho matka nedá naozaj. Rýchlo však túto myšlienku zahnala. Dokonca ani Thomas by jej nepomohol, keby spravila takú hlúposť. Takže vrátiť sa dnu a len tak ho uhryznúť nemôže. Stále však potrebovala nové pančušky.

Lissianna vedela, že by sa mala vrátiť do spoločenskej miestnosti, ale zdalo sa jej hlúpe – prekvapenie bolo aj tak už pokazené – behať celú noc v roztrhaných pančuchách. Bola tu a bude predsa trvať iba chvíľu, kým si vezme nové. Veď ich tam mala práve pre prípad takejto nehody.

DRUHÁ KAPITOLA

Greg civel na zatvorené dvere. Nemohol uveriť, že ich práve niekto otvoril, zastavil sa – očividne prekvapený, keď ho zbadal –, potom sa ospravedlnil a dvere zatvoril. A on tam ležal ako idiot, príliš prekvapený, aby niečo povedal alebo urobil. Teda, niežeby mal veľa šancí nejako reagovať, ale aj tak…

Svaly na krku ho už pálili, ako sa snažil udržať zdvihnutú hlavu, aby dovidel na dvere. Porazenecky vydýchol, nechal hlavu padnúť na vankúš a potichu si začal nadávať za svoju hlúposť.

Dnes večer Greg dospel k záveru, že je totálny idiot.

Nikdy sa nepovažoval za hlupáka. Naopak, myslel si o sebe, že je dosť inteligentný. Ale to bolo predtým, ako vliezol do kufra cudzieho auta a sám sa tam zamkol. Vôbec si nevedel spomenúť, prečo to urobil.

To bol rozhodne hlúpy ťah, povedal si Greg sám pre seba. Lepšie slovo by bolo šialený. Hlúpe by bolo náhodne sa zamknúť v kufri. Ale vliezť dovnútra a pokojne kufor za sebou zatvoriť, to je predsa nevysvetliteľná šialenosť. A začal som sa rozprávať sám so sebou, pripomenul si. Zdá sa, že strácam zdravý rozum. Nevedel sa ubrániť úvahám, kedy presne stratil rozum a ako.

Možno je šialenstvo nákazlivé, rozmýšľal ďalej. Možno to dostal od niektorého zo svojich pacientov. Teda, niežeby Greg mal nejakých, ktorým by diagnostikoval šialenstvo. Vo svojej praxi sa zaoberal najmä fóbiami, ale mal aj niekoľko vážnejších a dlhšie trvajúcich prípadov. Možno mal to semienko skazy v sebe už dávno a dnes večer iba jednoducho vyklíčilo a rozvinulo sa do úplného šialenstva. To je nápad! Možno to majú v rodine. Mal by si s matkou prejsť rodinnú anamnézu a zistiť, či nemajú v rodine jedného či dvoch šialencov.

Grega netrápilo iba to, že dobrovoľne vliezol do kufra auta, to bola prvá šialenosť tohto večera. Oľutoval to hneď, ako počul, že za ním zacvakla zámka. Kým auto uháňalo k domu, on ležal najmenej pol hodiny v tmavom stiesnenom priestore a nadával si do bláznov. Potom auto zastavilo, kufor sa otvoril a on čo urobil? Vyskočil von, ospravedlnil sa za čudné správanie a išiel domov? Nie, on tam len stál a čakal, kým pekná brunetka nevystúpila z auta. A on ju potom nasledoval úplne pokojne a poslušne do tohto obrovského domu. Až do tejto izby.

Bol veselý a dôverčivý ako päťročné dieťa. Nemusela ho ani požiadať, sám vyliezol na posteľ a roztiahol ruky aj nohy, aby ho mohla priviazať. Dokonca sa na ňu aj usmial, keď ho potľapkala po líci a povedala: „Moja dcéra vás bude milovať. Ste ten najlepší narodeninový darček.“

Keď odišla z miestnosti, hodnú chvíľu tam ležal a myseľ mal úplne prázdnu. Až neskôr mu začalo dochádzať, do čoho sa to dostal. Odvtedy zmätene rozjímal, čo sa to s ním stalo. Jeho správanie – tú ženu očividne nezaskočilo – mu nedávalo zmysel. Akoby dočasne stratil rozum. Alebo kontrolu nad svojím rozumom. Keďže nebol schopný vyriešiť túto dilemu, obrátil myseľ k bezprostrednejším otázkam – rozmýšľal nad tým, čo bude ďalej.

„Moja dcéra vás bude milovať. Ste ten najlepší narodeninový darček.“ Tieto slová a fakt, že leží priviazaný k posteli, ho viedli k obave, že ide o nejaký druh sexuálneho darčeka. Možno bude sexuálnym otrokom. Už si predstavoval, ako ho zneužíva nejaká obrovská, nepríťažlivá bytosť so zlou pleťou a chlpmi na tvári. Veď len niekto strašne škaredý a neatraktívny by v dnešnej sexuálne uvoľnenej dobe potreboval uniesť muža a priviazať ho o posteľ, aby si mohol užiť.

Keď pri predstave tej hrôzy začal Greg hyperventilovať, dal si mentálnu facku. Tá žena – matka – nemohla mať viac ako dvadsaťpäť, nanajvýš tridsať rokov. Určite by nemala dcéru, ktorá by bola dosť stará na to, aby chcela sexuálneho otroka. Alebo dokonca aby vedela, čo s ním má robiť. Okrem toho, prečo by ma niekto chcel za sexuálneho otroka? pýtal sa sám seba.

Greg mal zdravé sebavedomie a vedel, že je príťažlivý. Nebol však rockovou hviezdou alebo modelom z časopisu GQ. Bol psychológ, obliekal sa do konzervatívnych oblekov, nosil konzervatívny účes, žil konzervatívny život. Žil pre svoju prácu, rodinu a len málokedy mal čas na niečo iné. Dobre, jeho život, to bola práca, rodina a pokusy o únik pred rande naslepo, ktoré preňho pripravovali matka, sestry a tety, opravil sa ironicky.

Jeho myšlienky sa prerušili, keď sa znova otvorili dvere spálne. Greg stuhol a prudko zdvihol hlavu, aby videl, čo sa deje. Vo dverách stála opäť tá žena, ktorá vošla pred chvíľou. Ostražito ju sledoval. Podobala sa na brunetku, ktorá ho priviedla do domu, len táto mala dlhé blond vlasy. Bola krásna, mala plné pery, oválnu tvár, rovný nos. A rovnaké striebornomodré oči ako brunetka. Kontaktné šošovky si určite kupujú v rovnakej optike, bleslo mu mysľou.

Nie, rozhodol sa. Oči neboli úplne rovnaké. Mali síce rovnakú farbu a tvar, ale brunetka mala v očiach smútok a múdrosť, ktoré popierali mladosť jej pleti a čŕt. Blondína ich nemala. Jej oči boli čisté, nedotknuté ľútosťou alebo skutočným smútkom. To ju robilo mladšou.

Blondína s brunetkou sú určite príbuzné, pomyslel si Greg. Sledoval, ako žena kráča ku komode vedľa postele a otvára zásuvku. Asi sú sestry, hádal. Očami prešiel po jej krátkych, priliehavých čiernych šatách, potom po pekne tvarovaných nohách a hlavou mu bleslo, že je skoro škoda, že je príliš stará na to, aby mohla byť brunetkinou dcérou. Nebránil by sa, keby bol darčekom práve pre ňu.

Greg v duchu prevrátil očami nad svojimi rozpustilými myšlienkami. Sledoval, ako žena zatvára komodu a čakal, že sa konečne naňho pozrie. Ale neurobila to. Na jeho veľký úžas zamierila naspäť k dverám a chcela odísť bez toho, aby naňho vôbec prehovorila. Greg bol taký šokovaný, že dvakrát naprázdno otvoril ústa, kým sa mu podarilo zo seba dosať jednoduché: „Prepáčte.“

Blondína zastala s rukou na kľučke, otočila sa a zvedavo sa naňho pozrela.

Greg sa strnulo usmial a opýtal sa: „Myslíte, že by ste ma mohli odviazať?“

„Odviazať?“ Zdalo sa, že ju jeho žiadosť zaskočila. Vrátila sa k posteli a pozrela sa naňho.

„Áno, prosím,“ povedal rozhodne a všimol si, ako pohľadom skĺzla po jeho rukách. Gregove zápästia boli červené a odreté až do krvi, ako sa snažil vyslobodiť z pút. Mal pocit, že sa jej to nepáči.

„Prečo vás mama neupokojila? Nemala vás nechať takto. Prečo…“ zastavila sa, zažmurkala, potom sa jej v tvári objavil chápavý výraz. „Ach, samozrejme, vyrušil ju Bastienov predčasný príchod. Preto vás poriadne neuložila. Asi mala v pláne vrátiť sa a dokončiť prácu, ale nakoniec na vás zabudla.“

Greg nemal ani potuchy, o čom to hovorí. Myslí si, že do tohto domu prišiel s jej matkou? „Žena, ktorá ma sem priviedla, bola príliš mladá na to, aby bola vašou matkou. Vyzerala ako vy, ale mala tmavé vlasy. Je to vaša sestra?“ hádal.

Jeho slová ju rozosmiali. „Nemám sestru. Žena, ktorú opisujete, je moja mama. Je staršia, ako vyzerá.“

Greg to prijal s určitou nedôverou, ale keď pochopil, čo mu povedala, oči sa mu rozšírili: „Takže som narodeninový darček pe vás?“

Pomaly prikývla, naklonila hlavu a povedala: „To je zvláštny úsmev. Na čo myslíte?“

Greg si myslel, že je ten najšťastnejší chlap na tejto planéte, pretože jeho myseľ automaticky upravila predchádzajúce predstavy o obrovskej škaredej žene, ktorá sa vyzlieka a lezie naňho, na túto krásku. Ešte chvíľu si vychutnával svoje fantázie, ale potom si uvedomil, že jeho telo si to užíva až moc, čo bolo vidieť aj na jeho vydutých nohaviciach. Potriasol hlavou. Akokoľvek bola príjemná predstava, že by bol sexuálnym otrokom tejto ženy, mal svoje plány. Výlet plný piesočných pláží, paliem a polonahých žien krútiacich sa na tanečnom parkete. A už za tú dovolenku aj zaplatil.

Ale... ak by po jeho dovolenke chcela táto žena ísť na rande – na normálne rande – a potom ho priviazať k posteli a robiť si s ním, čo chce... No, rád sa považoval za ústretového človeka. Okrem toho, pomyslel si, byť sexuálnym otrokom tejto blondínky by nemuselo byť vôbec zlé.

Greg si uvedomil, že sa mu myšlienky zatúlali do oblasti, kde by vôbec nemali byť. Dal si ďalšiu mentálnu facku a prinútil sa zatváriť prísne: „Únos jej nezákonný.“

Žena vytreštila oči: „Mama vás uniesla?“

„Nie celkom,“ pripustil, keď si spomenul, ako sám vliezol do kufra auta. O únose by sa dalo hovoriť, keby ho odvliekli násilne. Greg predpokladal, že by jej mohol aj zaklamať, ale bol mizerný klamár. „Ale nechcem tu byť a naozaj netuším, prečo som vliezol do kufra auta vašej matky. V tej chvíli sa mi to zdalo celkom prirodzené, ale nikdy som…“

Greg stíchol, keď si uvedomil, že ho blondínka nepočúva. Teda, aspoň sa mu zdalo, že ho nepočúva. Sústredene sa mu dívala do tváre a mračila sa čoraz viac. Navyše sa čoraz viac nakláňala k posteli, no mal pocit, že to robí podvedome. Zdalo sa mu, že sa úplne sústreďuje na jeho vlasy. Potom však frustrovane povedala: „Nemôžem čítať vaše myšlienky.“

„Nemôžete čítať moje myšlienky?“ zopakoval Greg pomaly.

Pokrútila hlavou.

„Chápem… a… ehm… je to problém?“ spýtal sa. „Teda, zvyčajne ľuďom dokážete čítať myšlienky?“

Neprítomne prikývla, očividne však myslela na niečo iné.

Greg sa snažil ignorovať sklamanie, ktoré sa ho zrazu zmocnilo – že táto žena musí byť šialená, alebo minimálne trpí bludmi, keď si myslí, že dokáže čítať v hlave iných ľudí. Vlastne by ani nemal byť prekvapený. Už jej matka nemohla byť celkom normálna, keď dovolila cudziemu mužovi, aby vliezol do kufra jej auta. Veď ho musela vidieť, ako sa skladá do toho malého priestoru. Ktokoľvek iný by s krikom hľadal ochranku, ale ona nie, ona si ho vzala domov.

Mal pocit, že šialenstvo sa dnes večer rozmáha čoraz viac. Najprv mal záchvat on, potom brunetka, teraz táto blondínka, ktorá je presvedčená, že vie čítať myšlienky. Možno šialenstvo ovládlo celé mesto, rozmýšľal. Možno muži po celom Toronte lezú do kufrov cudzích áut a nechajú sa priviazať k posteli. Možno niekto nasypal nejakú drogu do vody a ide o teroristické sprisahanie, ktoré má vyradiť z hry mužov v celej Kanade.

Na druhej strane, možno je to celé len nejaký zvláštny sen, on je ešte stále pri svojom stole v práci s hlavou zloženou na klávesnici a tvrdo spí. Toto je tá najpravdepodobnejšia možnosť, rozhodol sa Greg. Zdalo sa mu, že to je to najuspokojivejšie vysvetlenie jeho nevysvetliteľného správania. Samozrejme, na ničom z tohto nezáležalo. Či spal, alebo bdel, či bol šialený, alebo nebol, chcel sa dostať domov. Musel chytiť let do Mexika.

„Počujte, mohli by ste ma konečne odviazať? Sľubujem, že na toto všetko zabudnem. Nebudem volať na žiadne úrady.“

„Na úrady?“ zopakovala blondína. „Myslíte políciu?“ spýtala sa ohromene, akoby takúto možnosť ani nebrala do úvahy.

„No, áno,“ zamračil sa Greg. „Dobre, zjavne som sem prišiel celkom dobrovoľne,“ precedil cez zuby. „Ale teraz chcem ísť domov. A ak ma neodviažete, je to násilné zadržiavanie, a to je trestný čin.“

Lissianna si začala hrýzť spodnú peru. Snažia sa mu dostať do hlavy, aby ho upokojila a ovládla, ako to urobila predtým s Dwaynom. A ako to mala urobiť aj matka, ktorá svoju prácu nedokončila. Nedarilo sa jej však dostať do jeho myšlienok. Akoby okolo jeho mysle bola nepreniknuteľná stena. Už o tom počula, ale ešte nikdy na niečo také nenarazila. Dosiaľ Lissianna nestretla smrteľníka, ktorého by nedokázala čítať a ovládať. Hoci už narazila na prípady, keď to išlo ťažšie, ale ťažkosti sa zmiernili alebo úplne zmizli, keď sa nimi kŕmila.

Naklonila hlavu a skúmala svoj darček. Uvažovala, či sa má skúsiť nakŕmiť, aby ľahšie vkĺzla do jeho myšlienok a konečne ho utíšila. Problémom však bolo, že ak sa nedostane do jeho mysle, Lissianna ho nedokáže ochrániť pred bolesťou, keď mu zaborí zuby do krku. Iba ak by…

Mirabeau jej kedysi hovorila, čo urobila v podobnej situácii. Bozkávala a hladila toho muža, až kým sa neuvoľnil. A vo chvíli, keď mu jej zuby prenikli do krčnej žily, vkĺzla do jeho mysle.

Lissianna stále zvažovala, čo ďalej. Nikdy predtým nikoho nezvádzala. Narodila sa a vyrastala v georgiánskom Anglicku, kde ju všetci chránili. Hoci sa spoločnosť za posledných päťdesiat rokov stala promiskuitnejšou, Lissiannin život taký nebol. Jej rodičia boli starí, uznávali staré hodnoty, svoje názory menili a modernizovali len veľmi pomaly. Matka by jej síce mohla dovoliť viac slobody, ale otec sa nechcel prispôsobiť modernej dobe.

Napriek tomu tu tohto muža nemôže nechať len tak, aby sa trápil, rozhodla sa Lissianna. Okrem toho, vôbec by jej nevadila ochutnávka jej narodeninovej večere. Ako keď oslávenec nevydrží a ochutná aspoň polevu na svojej torte ešte predtým, než sa začne podávať. Dobre, nešlo by len o maličké obliznutie polevy, ale stále by to bolo len rýchle sústo. Len toľko, aby zmiernila hlad, presviedčala samu seba.

Nič si nenahováraj, pomyslela si sucho. Tento muž vyzeral dosť chutne na to, aby bola v pokušení vysať ho dosucha. Takúto veľkú chuť nemala už niekoľko desaťročí. Vlastne si ani nemohla spomenúť, kedy niečo podobné zažila.

„Ten povraz je naozaj tesný.“

Lissianna, ktorú jeho sťažnosť vytrhla z myšlienok, pozrela na mužove poranené zápästia a cítila, ako sa jej neistota rozplýva. Naučili ju, že s jedlom sa nemá hrať, ani ho nechať zbytočne trpieť. A tento muž trpel. Bolo jej povinnosťou dostať sa do jeho myšlienok a učičíkať ho. Veď to nebola jej chyba, že to nedokáže normálnym spôsobom a musí vyskúšať extrémnejší postup.

Už s čistým svedomím sa Lissianna posadila na kraj postele. „Nevzpierajte sa a nebojte sa. Nerada vás vidím takého zúfalého.“

Zamračil sa na ňu, akoby ho mrzelo, že videla, aký je naštvaný. Alebo bol nahnevaný jednoducho preto, že ho nechce odviazať.

„Toto zložíme,“ povedala a nové pančuchy, ktoré predtým vybrala zo šuplíka, mu položila do lona, aby mu mohla z krku odviazať narodeninovú mašľu. Vydýchol si, keď mu ju zložila, a trocha sa uvoľnil. A tak sa Lissianna rozhodla, že mu odviaže nielen mašľu, ale aj kravatu.

„Tak, nie je to lepšie?“ spýtala sa a stiahla mu hodvábnu látku z krku.

Najskôr prikývol, ale hneď sa zamračil, keď si uvedomil, že mu rozopína horné tri gombíky na košeli. „Bolo by lepšie, keby ste ma rozviazali.“

Lissiannu pobavilo, ako zápasí sám so sebou. Aby ho rozptýlila, začala mu prstami prechádzať po odhalenom hrudníku. K svojej veľkej spokojnosti cítila, ako sa zachvel, keď ho dlhými nechtami jemne poškriabala po nahej koži. Zvádzanie bolo jednoduchšie, ako si pôvodne myslela. Alebo v tom bola dobrá, pomyslela si a uvažovala, či by sa tejto možnosti nemala obávať.

„Rozviažte ma,“ chcel byť neústupný, ale bolo zrejmé, že jeho srdce až tak veľmi po slobode netúži.

Vedome sa usmiala a zľahka prešla nechtami po košeli dolu až tesne k opasku. Provokovala ho, jeho brušné svaly sa stiahli a mužov dych sa syčivo dral von.

„No čo, dopekla,“ povedal pri jednom výdychu. „Sú aj horšie veci, ako byť sexuálnym otrokom.“

Lissianna nad jeho poznámkou prekvapene zažmurkala a usúdila, že už sa asi uvoľnil dosť. „Ako sa voláte?“

„Greg.“ Odkašľal si a pevnejším hlasom pokračoval: „Doktor Gregory Hewitt.“

„Á, doktor,“ rukou mu znova zľahka prešla po hrudi. Všimla si, že mu oči okamžite skĺzli z jej tváre a sledovali, čo robí. „Takže, pán doktor… ste veľmi pekný muž.“

Presunula ruku do jeho vlasov a zašla mu do tmavých prameňov. Užasla, aké sú jemné a mäkké. Lissiannin pohľad sa zastavil na  jeho tmavohnedých očiach a pevných kontúrach pier. Čo ďalej? zvažovala ďalší krok. Bol to príťažlivý muž. Videla už síce aj krajších, ale na tomto bolo niečo, čo ju zaujalo. Očami prešla k vráskam na jeho čele a jej prsty ich nasledovali. Zľahka prechádzali po plytkých líniách a snažili sa ich vyhladiť.

„Bolo by hrozné, keby som vás pobozkala?“ spýtala sa jemne.

Doktor Gregory Hewitt neodpovedal, iba na ňu hľadel očami, ktoré potemneli záujmom, keď prstom prešla po hebkých kontúrach jeho pier. Keď sa mu ústa pootvorili, aby vsali jej prst do vlhkého tepla, považovala to za súhlas. Sedela však pokojne a iba mu fascinovane hľadela do očí. Videla, ako v nich ožívajú ohníčky. Potom vsal prst hlbšie do úst, hravo ju pošteklil jazykom a Lissianna od prekvapenia zalapala po dychu.

Má vyše dvesto rokov a doteraz netušila, že prst môže byť erotogénnou zónou, pomyslela si takmer omdlievajúc od túžby, keď ohníčky planúce v jeho očiach začali rásť aj v nej, ale oveľa južnejšie.

„Lissianna Argeneau!“

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Prológ

PRVÁ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA