Kanálníčci
zachraňují svět

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Michaela Fišarová

Kanálníčci zachraňují svět – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Až se vrátíte z tohoto parádního dobrodružství, můžete na něj vyslat další odvážné čtenáře. Stačí se vypravit na www.restorio.cz.

Albatros Media podporuje udržitelný rozvoj, který vrací použitým věcem smysl. On-line antikvariát Restorio vaše knihy odkoupí a zaplatí vám ihned – nečekáte, až se prodají. Získané peníze si můžete nechat, nebo si vyberete charitu, kterou jimi podpoříte. V tom případě navýší Restorio částku o 20 %.

Jak se v kanále všechna strašidla probouzela, anebo ulehala ke spánku

Začalo svítat.

V podzemí bylo živo. Spousta nočních strašidel – kanálníčků se začala navracet do kanálu, kde byl jejich domov, aby si tam přes den zdřímli. Jiní kanálníčci se zase probouzeli a chystali se nahoru na svět strašit.

Smrďouch zívnul a pomalu protáhl všech svých šest chapadel, na kterých se mu začaly ježit chlupy. Maličko říhnul, což bylo součástí jeho strašení, a ucítil lahodný zápach, který mu unikl z úst. To mu připomnělo, jak našel předešlý den na sportovním hřišti u sprchy již dlouho zapomenutý vlhký ručník, který zapáchal jako nic na světě, a on ho s chutí nasával svým obrovským frňákem, a naplnil si tak bříško.

Smrďouch totiž nepřijímal potravu ústy, jako my lidé, ale živil se nasáváním různých pachů.

(Pro něj vonících, pro nás smrdutých, to je jasné.)

„Hlad, strašný hlad,“ pronesl nahlas, když si jedním chapadlem promnul oči. Propéroval svých zbylých pět a odskákal pod kulatý otvor do kanálu. Poklop na něm byl hodně těžký, ale Smrďouch měl končetiny pěkně svalnaté.

„Čas opět se porozhlédnout po něčem lahodně páchnoucím a pořádně se nadlábnout,“ řekl a podrbal se na hlavě.

Odsunul těžké víko a vyhoupl se pomocí svých chapadel na svět. Jaké bylo jeho překvapení, když po pouhých pár skocích narazil na zemi poblíž popelnic na rozsypané sušené žrádlo pro akvarijní rybky.

„To mám ale obrovskou radost!“ podrbal se opět na hlavě. „Žvanec bez práce,“ štěstím poskočil dvakrát do vzduchu.

A pak se sklonil až k zemi a nasával a nasával a nasával ten naprosto úžasný pach.

(Kdo si někdy čuchnul ke žrádlu pro akvarijní rybky, tak ví.)

A když se nasytil, pořádně říhnul směrem k procházejícím popelářům, kteří měli ranní směnu, a odskákal zpět do kanálu.

„Áááá,“ popeláři zakřičeli hrůzou, naskočili do svého vozu, okamžitě odjeli a naplněné popelnice zanechali na chodníku.

„Ssss,“ zasyčelo v podzemní chodbě klubko bílých hadů se světélkujícíma očima. Hadi se před malou chvílí probrali a chtěli se vyplazit nahoru na svět, aby tam během dne zalezli do všech neuklizených koutů a pořádně tam vystrašili všechny nepořádníky.

Můra Vysávalka právě vlétla zpátky do kanálu skrz kanálovou mříž. Neměla sílu na to, aby odtahovala těžký kulatý poklop.

Nahoře na světě vysávala celou noc svým dlouhým sosáčkem energii z oušek dětí, které už měly dávno spát, ale pořád hrály na počítači, na mobilu či na tabletu nějaké hry. Byla velmi tichá a nenápadná, tudíž kluci a holky její přítomnost ani nepocítili.

Byla teď tak plná síly na další dny, že si jen tak potichu pro sebe brblala: „Těch hrajících dětí je čím dál tím víc! Jsem tak nabitá energií, že dnes snad ani neusnu!“

(Že ale ve škole budou pospávat všechny ty vysáté děti, tady snad ani nemusíme zmiňovat.)

Promnula si svůj dlouhý sosák, zatřepetala křídly, aby si je před spaním hezky načechrala, a v tichém a klidném koutě zavěšená u stropu zavřela své oči na stopkách.

Sliz Blemcavý, který se plazil po stěnách kanálu, se odnikud nevracel a nikam se nechystal. Byl totiž tak pomalý, že by mu trvalo celou věčnost, než by se dostal nahoru na svět. Byl to kanálníček, který okolo sebe vypouštěl nehoráznou dávku slizu, na stěnách po sobě zanechával slizkou blemcavou čáru a nahoru na svět se podíval jen zřídkakdy.

Promnul si své tři oči, zívnul a zaslintal.

„Vyrušila jsi mě svým šustěním křídel ze spánku,“ houknul na visící Můru Vysávalku.

„Promiň, už budu tiše jako myška,“ usmála se. „Vlastně jako můra,“ opravila se.

„Jste vzhůru?“ zeptala se Noční Můra Sliza a Vysávalky, když přilétla do podzemí. „Já si dnes zdřímla do růžova,“ blaženě vzdychla. „Vlezla jsem do snu klukovi, co byl včera na pouti, a strašila jsem ho děsivým snem o tom, že sedí na kolotoči, který se pořád dokola otáčí a nelze ho zastavit,“ pochvalně mlaskla. „Vykřikl ze spaní tak hlasitě, že ho musela maminka vzbudit a několikrát pohladit.“

„Snad se mu z toho tvého strašení neudělalo špatně,“ zaslintal Sliz Blemcavý.

„Špatně mu bylo už před tím, než šel do postele,“ upřesnila Noční Můra. „Přejedl se prý cukrovou vatou a sladkými pendreky.“

„Ach jo, jo, jo, snad se dobře vyspíte,“ houkla kolem procházející paní Bída. „Začíná svítat, půjdu za chvíli nahoru rozdávat,“ mrkla na svou kabelu a šourala se velice pomalu podzemím, kde společně s ostatními kanálníčky bydlela v jedné z vlhkých chodeb.

„Ó jé, ó jé, ó jé, doufám, že to nahoře ráno zvládnu,“ bědovala. „Achich, achich,“ pronesla ještě a zmizela v přítmí chodby.

Zatímco někteří po rušné noci ulehali, ona se začala chystat na svou obvyklou ranní pochůzku.

Jak paní Bída otevřela svou kabelu a hodila z ní obrovskou dávku smůly na špatně zaparkované auto a trochu toho neštěstí přihodila i na zem

Paní Bída, která si neustále své neštěstí, smůlu a bídu nosí v hnědé látkové kabele zavěšené přes rameno, se ráno vydala na cestu.

Přidržovala si své dlouhé černé šaty, aby si je při chůzi nepřišlápla, a při tom ze sebe vydávala naprosto neuvěřitelně kňouravé, skučivé, plačtivé a bědující zvuky proložené nekonečnými vzdechy a povzdechy.

Občas odplivla do své kabely trochu té bídy, smůly a naštěstí, jelikož toho všeho měla v sobě tolik, že to mohla rozdávat. A ona to skutečně rozdávala! Každé brzké ráno obcházela město, které tou dobou ještě spalo, a nadělovala.

„Uááá,“ rozléhalo se kanálem.

„Ach jo, to ne, to ne, to ne,“ neslo se dlouhými chodbami.

„Ó jé, ó jé, ó jé,“ protínalo plísní nasáklý vzduch.

Paní Bída bědovala nad vším, co se jí do cesty namanulo, a nešťastná byla naprosto ze všeho, co ji v životě potkalo.

A toho neštěstí, smůly, smutku a bídy měla tolik, že bylo nutno, aby se určité části zbavovala. A dělala to právě tím, že to ze sebe po malých částech do své kabely odplivávala.

Pokaždé, když byl předtím v noci úplněk, jako tomu bylo i dnes, se na svou pochůzku těšila nejvíc! Cítila při ní totiž takové zvláštní mrazení až někde v kostech. Byl to její sváteční den!

(Možná teď někdo, a to zcela správně, podotkne, že neštěstí se přece nedá rozdávat. Ale paní Bída to dokázala, neboť byla strašidlo. A to nejen tak obyčejné strašidlo! Ona byla přece kanálníček – strašidlo z podzemí!)

Paní Bída toho magického svátečního rána nejdřív mrštně vyhodila svou kabelu z kanálu, a přestože už ona sama byla nejméně stoletá, uvázala si dlouhou sukni kolem pasu a vyhoupla se hbitě za ní. Poté si upravila svůj oděv a vydala se pomalou kolíbavou chůzí ještě potemnělou ulicí.

(Ano, správně! Proč pomalou kolíbavou chůzí? Přece se hbitě vyhoupla z kanálu, že? Ale i to byla součást jejího strašení. Ráda totiž s každým našlápnutým krokem bědovala. A vězte, to by se při rychlé chůzi špatně dělalo. No, schválně si to někdo zkuste! Bědovat, když se velmi pomalu šouráte, a pak naříkat, když jdete svižně a rychle. Tak už jistě chápete.)

Paní Bída u jednoho z domů zastavila a přísně se zadívala na auto zaparkované jedním kolem na chodníku.

„Ajajaj,“ zabědovala.

„Aaaaaa,“ zaskuhrala a hrábla svými dlouhými zelenými pařáty do hnědé látkové kabely. Z té vytáhla trochu smůly a maličko neobratně ji hodila na zaparkované auto.

(Tady je samozřejmě popsána smůla ve smyslu neštěstí, taková hustá lepkavá smůla z kůry stromu by se špatně házela, jelikož by se paní Bídě přilepila na pařáty, to dá rozum.)

„To je ale smůla,“ hekla paní Bída. „Taková smůla!“

Paní Bída samozřejmě nemohla vědět, že řidič, který auto jedním kolem na chodníku nešťastně zaparkoval, ho takto nechal schválně, neboť jinde při kraji silnice nebylo volné místo. A kdyby hledal parkoviště v jiných ulicích a blocích, dozajista by přišel pozdě na sfouknutí svíček na dortu svého pětiletého chlapečka, který na něj čekal tak dlouho, až se mu klížila očička.

„To je ale smůla, taková smůla,“ hekla paní Bída, která rovněž nemohla tušit, že ten tatínek večer usnul se svým malým kloučkem v náručí tak unavený, že už nezvládl auto přeparkovat, jak měl původně v úmyslu.

Nicméně paní Bída dobře věděla, že až se řidič ke svému vozidlu vrátí a bude s ním chtít odjet, auto se z místa nepohne, protože bude mít na jednom ze svých kol upevněnou policejní botičku za špatné parkování.

„Taková smůla,“ otřásla se paní Bída a pro jistotu ještě jednou sáhla do své kabely a na přední sklo přihodila další várku.

Vždyť byl přece její sváteční den, tudíž byla dnes neobyčejně štědrá!

„A kolik peněz to bude stát,“ vysunula dopředu svou protáhlou zelenou bradu a prohrábla modrošedé vlasy.

„Achich ouvej, kolik tohle bude stát nejenom peněz, ale i času,“ zopakovala a pevně uzavřela svou kabelu, nadzvedla dlouhatánskou černou sukni a šedomodré vlasy, co jí splývaly až na chodník, a šouravým krokem se vydala zpět do kanálu.

Ještě předtím, než se vrátila domů, vyhodila ze své kabely trochu toho neštěstí na zem, aby někdo, kdo se tudy poběží schovat před večerním deštěm, po tom rozhozeném neštěstí uklouzl a pěkně se zmáčel a zašpinil.

„Ó jé, ó jé, ó jé,“ zakňourala.

„To je ale neštěstí, takové uklouznutí,“ hartusila, když se pomaloučku spouštěla kanálem zpátky dolů do podzemí.

„Taková smůla…“

Jak paní Bída uklouzla po slizu od Sliza Blemcavého a ztratila svou kabelu plnou smůly, bídy a neštěstí

Paní Bída zvedla oči a zadívala se nad sebe.