Obsah

ČÁST PRVNÍ

První kapitola

Druhá kapitola

Třetí kapitola

Čtvrtá kapitola

Pátá kapitola

Šestá kapitola

Sedmá kapitola

Osmá kapitola

Devátá kapitola

Desátá kapitola

Jedenáctá kapitola

Dvanáctá kapitola

Třináctá kapitola

Čtrnáctá kapitola

Patnáctá kapitola

Šestnáctá kapitola

Sedmnáctá kapitola

Osmnáctá kapitola

Devatenáctá kapitola

Dvacátá kapitola

Dvacátá první kapitola

Dvacátá druhá kapitola

Dvacátá třetí kapitola

Dvacátá čtvrtá kapitola

ČÁST TŘETÍ

Dvacátá pátá kapitola

Dvacátá šestá kapitola

Dvacátá sedmá kapitola

Dvacátá osmá kapitola

Dvacátá devátá kapitola

Třicátá kapitola

Třicátá první kapitola

Třicátá druhá kapitola

Třicátá třetí kapitola

Třicátá čtvrtá kapitola

Třicátá pátá kapitola

Třicátá šestá kapitola

ČÁST ČTVRTÁ

Třicátá sedmá kapitola

Tajemná
dáma

Sarah Ferguson
vévodkyně z Yorku

A MOST INTRIGUING LADY

Copyright © Sarah Ferguson, Duchess of York, 2022

V českém jazyce vychází po dohodě s nakladatelstvím
HarperCollins Publishers (divize Avon).

Všechna práva vyhrazena.

Návrh obálky © Jiří Dvorský

České vydání © Bourdon, 2025

Překlad © Jindra Horynová, 2025

ISBN 978-80-7611-273-5

Tato kniha je fiktivní příběh. Odkazy na skutečné osoby,
události, instituce, organizace nebo místa jsou uváděny
pouze pro navození autenticity. Všechny ostatní postavy,
události a dialogy jsou plodem autorčiny fantazie
a nesmějí být interpretovány jako skutečnost.

Citace z Hamleta z Williama Shakespeara jsou uvedeny
v překladu Martina Hilského

Protože vás nikdo nezná líp než vaše sestra,
ani neprožijete tolik nepochopení jako s vlastní sestrou,
která vás však i nadále miluje sesterskou láskou,
věnuji tuto knihu své drahé sestře Jane.

Slovo autorky

Milí čtenáři,

moje kniha Tajemná dáma vznikla jako druhá ve spolupráci s Margueritou Kaye, a je také druhým románem z viktoriánského období. Někteří už možná znáte lady Mary z mojí první knihy (Her Heart for a Compass) jako nejmladší dceru vévody a vévodkyně z Buccleuchu, ale Maryin osud se značně liší od cesty, kterou se v oné knize vydala její starší sestra. Lady Mary není ráda středem pozornosti, právě naopak. Je tichou pozorovatelkou, která si na druhých všímá každičké drobnosti či slabosti a umí je dokonale poskládat do obrazu člověka. Ostýchavkou, kterou lidé snadno přehlédnou a často ji podceňují. I když to o sobě zpočátku neví, časem zjistí, že má všechny předpoklady být skvělým detektivem.

Nejde však o detektivku. Je to příběh o ženě, která hledá svoje pravé místo na světě a odmítá být odlitkem, vytvarovaným podle požadavků rodové linie. Lady Mary musí čelit konvenci, děděným zvyklostem a povinnostem, aby mohla žít život podle svého. Lady Mary Montagu Douglas Scottová byla inspirací pro Tajemnou dámu, v níž se mísí historická fakta a skutečné postavy s fikcí. Její cesta od hradu Drumlanrig na skotské hranici přes Yorkshire, Karlovy Vary a dál až do Londýna je objevováním hlavně sebe sama. Na jejím konci pak nachází i lásku.

Román je sice fikce, ale záměrně jsem do něj zakomponovala paralely z vlastního života a využila některé ze svých zkušeností, aby postava lady Mary působila autenticky. Když mi bylo patnáct, rodiče se rozešli a já zůstala bez matky, opuštěná a velice osamělá. Až jako dospělá jsem zjistila, že tehdy přišli o maličkou dceru Sophii. Díky tomu jsem alespoň zčásti pochopila, proč bylo jejich manželství nešťastné. Bohužel příliš pozdě. Podobně jako lady Mary jsem se vždy instinktivně snažila působit lidem radost, někdy i ke své újmě, a taky jsem stále chtěla být užitečná. A stejně jako jí mi dříve připadalo snazší hrát určitou roli než být opravdu sama sebou. Není to však kniha o mně, je o jedné z žen, z pohledu historie „neviditelných“. Ráda bych při svém hledání nacházela další, jejichž příběhy budu psát. Doufám, že se vám román o lady Mary bude líbit stejně jako se mně a Margueritě líbilo ten příběh psát.

Margueritě patří mé srdečné díky za to, jakou byla skvělou spoluautorkou a mentorkou. Spolupráce a přátelství s ní sílí den ode dne a já už se těším na další společné literární dobrodružství.

Opět moc děkuji Rachel Kahan a celému týmu nakladatelství William Morrow za důvěru, kterou do mě vkládali, i všechnu podporu, kterou mně a Margueritě projevovali během psaní. Lisa Milton a Becky Sloarch v Mills&Boon si také zaslouží mé velké díky, a obzvlášť děkuji Flo Nicol, která nám svými bystrými postřehy poskytla skvělou zpětnou vazbu. Závěrem ještě děkuji Susan Lovejoy a Camille Gordon-Lennox, vynikajícím badatelkám, jejichž entuziasmus nemá hranice a jejich smysl pro historické detaily nám pomáhal nedělat chyby. Pokud se přece jenom nějaké vyskytly, je to jen a jen naše vina.

ČÁST PRVNÍ

Hrad Drumlanrig,
hranice Skotska

1872

První kapitola

Zajímavé setkání

Hrad Drumlanrig, hranice Skotska, sobota 24. srpna 1872

Bolest, která mu tepala v hlavě, se ohlásila už před několika hodinami a teď začínala být opravdu nesnesitelná, svírala ho tak, že se vůbec nemohl soustředit. Ženě po pravici začal při rybím chodu odpovídat úsečně a na pokraji nezdvořilosti, a bůhví kolik ještě chodů mělo následovat. Byla to přítelkyně hostitelky, vévodkyně z Buccleuchu, která právě vychvalovala jeden z mnoha jejích projektů, a tak se snažil předstírat zájem. Šlo o zrenovovanou zeleninovou zahradu nebo tak něco. Ano, to je ono, vévoda s vévodkyní přijali tolik zahradnických pomocníků, že pro ně museli nechat vybudovat nové bydlení.

Ve snaze nějak se rozptýlit mu mozek málem vyskočil z hlavy. Cítil, jak v něm bolest neúprosně sílí. Věděl, že v důstojnickém klubu si v takové chvíli říkají jemu za zády, už má zase záchvat, jako by ho snad postihla nějaká trapná závrať namísto zcela ochromujícího utrpení, kdy měl pocit, jako by se mu žaludek obracel naruby. Svaly ho bolely, jak je zatínal, aby zastavil třes v končetinách. Vidění se mu rozmazávalo. Zuřivost, přesný barometr jeho stavu, v něm narůstala pokaždé, když musel dlaní přikrýt sklenku na víno, aby mu žádný ze sluhů nedolíval. Hořká zkušenost ho naučila, že po alkoholu je mu ještě mnohem hůř.

Zřejmě to spustil dopolední lov tetřívků. Nenapadala ho žádná jiná možnost. Práskání brokovnic a zápach střelného prachu vyvolávaly živé vzpomínky. Muselo to tedy být ono, protože jinak se cítil naprosto v pořádku. Měl se omluvit, jenomže to by k sobě přitáhl pozornost, protože by narušil vévodovy pečlivé plány výhodného rozmístění střelců na jeho tetřevím vřesovišti. Tento týden se budou tetřívci střílet přinejmenším ještě dvakrát, ale zatímco ostatní hosté se těší, on sám to musí jen přetrpět, aby dosáhl cíle. Pokud udělá dobrý dojem, pomůže mu to zajistit si u vévody audienci. A vévoda hraje důležitou roli v působení na jediného člověka v monarchii, který by mohl uvést kola do pohybu. Válečný úřad tento nový odbor potřebuje. A on zoufale chce tu novou funkci. Dokonce existuje možnost, že další vévodův host, který je očekáván zítra či snad pozítří, by mohl být prvním rekrutem. Pokud se vše dobře vyvine. Pokud!

Udělá pro to všechno, co dokáže. Tohle je šance, aby se osvědčil a udělal něco smysluplného. Pokud neuspěje… Ale ne, na to nesmí myslet. Hnít další rok u pracovního stolu ve Whitehallu by znamenalo, že mu mozek změkne na kaši, jakou tady dostává k snídani, nebo se trvale zahalí mlhou, která se na něj valí právě teď. Tohle je jeho nejlepší a jediná příležitost, jak se vyšvihnout a povznést i svůj odbor. Spolehli se na něj, že dokáže argumentovat a obhájit jejich věc. Zvládne to. Musí. Najde způsob, jak dosáhnout toho, proč se sem vydal, aniž by kdokoli zjistil, co ho to stojí. Zejména ne vévoda s ostřížím zrakem.

Momentálně za to draze platí. V hlavě se mu ozývá naléhavý hlas, který křičí, ať se sebere, jde do svého pokoje a v tichosti ten hrozný stav protrpí. To si nemůže dovolit. Musí to vydržet, musí! A zítra zase. Náročné dlouhé stolování a pak přijdou přípitky, které nelze odmítnout, nanejvýš se může pokusit nějak zamaskovat, že nepije, jinak by to byla urážka a pořádný škraloup. Přitom neměl rád whisky a bylo mu jasné, že za těchto okolností zapůsobí jako rozbuška k jeho vznětlivé náladě. Po přípitcích se dostaví další stovka lidí na ceilidh. Hudba, tanec, očekává se od něj, že absolvuje pár rejdováků. Kvílení a pištění dud. Báseň Waltera Scotta Jezerní paní byla ze záhadných důvodů přeložena do gaelštiny a nějaký herec ji má zarecitovat při pozdní večeři, navlečený do plného slavnostního kroje skotské Vysočiny. Vévoda a vévodkyně z Buccleuchu svým význačným hostům přislíbili, že si užijí večer v tradičním skotském duchu, takže se dá očekávat proud zábavy až do rána.

Sevřela ho panická hrůza. Nikdy nevěděl přesně, jak bude reagovat, jestli oněmí, nebo naopak začne řvát, taky může zkolabovat, ale bylo mu jasné, že se nějakým způsobem znemožní. Kdyby se tak mohl jít nadýchat čerstvého vzduchu nebo být na chvilku sám, měl by šanci, že to zažehná. Odejít uprostřed banketu bylo sice krajně neobvyklé, ale štěstí mu přálo alespoň v tom, že ho usadili na té straně jídelny, kde byla francouzská okna.

Odstrčil židli, ověřil si, zda se na něj, ani jeho směrem, nedívá hostitel, zamumlal omluvu a vyklouzl od stolu. Nejbližší vysoké okno přímo za ním vedlo na menší terasu na jižní straně hradu. Uprostřed se pyšně vypínaly bronzové sluneční hodiny podepřené bůžky lásky, ale jeho upoutal výhled. Hrad se tyčil na nejvyšším bodu nádherné krajiny a přirozenou hranici průhledu z okna tvořila řada stromů nad břehem řeky Marr Burn, která se dole valila přes kameny. Plochy zeleninové zahrady, kterou vévodkyně renovovala v rámci svého rozsáhlého projektu, byly půvabně symetrické, vypadaly jako položené velké tabule vitrážového skla rozprostřené v krajině.

Drumlanrig byl ale vybudován na strmém svahu, takže rovina to být nemohla. Fascinovaně sestupoval po kamenných stupních ke štěrkem vysypané terase pod sebou a zjistil, že se prudce svažuje k první z několika ploch, vroubená svahy zarostlými travou. Pokračoval strmou pěšinou až na první terasovitý záhon, ohraničený dlouhou úzkou balustrádou, které si z balkonu nevšiml. Pomyslel si, že k vytvoření teras muselo být zapotřebí vykopat a navozit obrovské množství zeminy. Kdo přišel s tímhle nápadem? Kolik zahradníků tady museli mít na práci? A kolik dalších pracovalo na obnově zeleninových zahrad a řady domků, o kterých pěla ódy jeho spolustolovnice?

Vykašli se na to, mumlal si pro sebe, a užívej si ten pohled. Je jedno, co všechno bylo potřeba udělat a jak to zařídili, teď je to prostě nádherné a přitom uklidňující. Slunce zapadlo, vystřídal ho namodralý soumrak a vzduch voněl čerstvě posečenou trávou. Všechno, co teď potřeboval, bylo ještě pár chvil o samotě, aby se mohl nadýchat provoněného vzduchu, vyčistit si hlavu a dostat své chování pod kontrolu. Posadil se na balustrádu, zadíval se zpátky na hrad a pochopil, proč se mu říká Růžový palác. Pískovec ztratil za soumraku svou hrubost, renesanční stavba se svými strážními věžemi s kuželovitými střechami a spoustou komínů nepůsobila tak nepřátelsky a vzdáleně díky optickému klamu, vyvolanému hrou s perspektivou díky vybudovaným terasovitým záhonům.

S povzdechem se postavil. Déle už se venku zdržet nemohl, byl čas vrátit se zpět do boje, dřív než si někdo všimne jeho nepřítomnosti a začnou padat otázky, dolehne na něj minulost a příležitost pomine. Předpažil a s úlevou zjistil, že už se mu ruka téměř vůbec netřese. Vtom ale koutkem oka zahlédl nějaký pohyb na úzké kamenné římse, která se táhla nad střechou mezi dvěma věžemi jižního průčelí. S úžasem sledoval, jak se tam kdosi narovnal a nejistě vykročil. Hrad měl čtyři patra, pád dolů by určitě znamenal smrt.

Vlastní problémy vytěsnil a rozběhl se strmou pěšinou vzhůru, jak nejrychleji mohl. Ve chvíli, kdy stoupl na terasu, byla postava zhruba na půl cesty mezi věžemi. Překvapivě, ale zcela nepochybně tam kráčela vysoká mladá žena sošné postavy, spoře oděná do krátké tuniky, což mu poskytovalo skvělý pohled na její dlouhé, krásně tvarované nohy. Nejdřív ho napadlo, že se jedná o další představení, které má tento večer učinit nezapomenutelným. Zřejmě zkouška v době, kdy jsou ještě všichni v jídelně. Jakmile se však dostal tak blízko, aby rozeznal její obličej, uvědomil si, že před pár okamžiky seděla v hnědých šatech u stolu naproti němu. Nemohl si ji splést. Sice skromně klopila oči, ale věděl, že byly šedé a překrásné, a na přitažlivých ústech jí pohrával mírný úsměv.

Co to proboha dělá a proč riskuje smrt? Obával se, že by bylo nebezpečné ji vyrušit, a tak ji jenom zděšeně pozoroval ze stínu schodiště. Kvůli udržení rovnováhy šla s rozpaženýma rukama jako provazochodec v cirkuse a s každým krokem nabývala jistoty. Natahoval krk a sledoval ji s obdivem i úzkostí zároveň, když udělala baletní skok z jedné nohy na druhou a v růžových papučkách měkce dopadla. Byl by přísahal, že se zasmála. A pak, jakmile dokončila ten životu nebezpečný přechod, mu náhle zmizela z dohledu.

„Jste to vy, plukovníku Trefusisi?“ Poplašeně otočil hlavu a spatřil jednoho ze spolustolovníků, jak shlíží dolů z balkonu. „Je všechno v pořádku?“

„Ano, jistě,“ odpověděl, sám překvapen, že je to pravda. „Jen jsem si vyšel ven zakouřit,“ napadla ho bez dlouhého přemýšlení lež, mysl krásně pročištěnou, jak vyběhl po schodech nahoru.

„Myslel jsem si to,“ přikývl ten muž. „Taky jsem měl chuť. Teď bychom se ale měli vrátit dovnitř, chystají haggis. Byla by škoda si
nedat.“

Když lady Mary Montagu Douglas Scottová, nejmladší dcera vévody a vévodkyně z Buccleuchu, sbíhala po točitém schodišti ve věži a dopínala poslední knoflíčky na živůtku večerní róby, dolehlo k ní kvílení dud. Vzala si své tabákově hnědé hedvábné šaty, přestože ji matka žádala, aby si oblékla tu novou citronově žlutou róbu. Jenomže ta měla zapínání na knoflíčky vzadu a spoustu spodniček, což by bez komorné nezvládla. Její oblíbené hnědé šaty se daleko snadněji oblékaly i svlékaly.

Dnes večer se ukázalo, že pravidelný trénink stál za to. Když se zadýchaná zastavila před dveřmi, které vedly do přísálí, na tváři jí zářil triumfální úsměv. Rozhodně se jí podařilo vykonat to nejbláznivější a nejděsivější, co kdy v životě udělala. A navíc uprostřed slavnostní večeře! Byla radostí bez sebe, ohromená i udivená svou vlastní troufalostí, a zároveň překypovala vzrušením.

Ale ještě nebyl konec. Úspěch mohla oslavit, jedině pokud její husarský kousek nikdo neodhalí, raději tedy mírnit nadšení a skrýt úsměv. Zdařilo se jí to, jakmile si představila reakci matky, kdyby zjistila, že její nejmladší dcera tančila na římse nad střechou. Mary si narovnala tartanovou stuhu, natřásla spodničky, spustila sukně přes krinolínu a zděsila se. Zapomněla si přezout růžové papučky! Teď už na to bylo pozdě. Navíc si tedy neuměla představit, že by si toho někdo všiml.

Otcův dudák se potil ve slavnostním skotském kroji, a když zahlédl, jak proklouzla do jídelny za zády sluhy Jamieho, který držel obrovský stříbrný tác s haggis, jenom zvedl obočí. Matka na ni vrhla významný pohled a Mary si s omluvným výrazem nenápadně ukázala na břicho. Měla štěstí, že nikdy netrpěla bolestmi při menstruaci, ale občas se hodilo předstírat opak.

Usadila se a bez překvapení zjistila, že žádný z džentlmenů vedle ní nevěnoval její nepřítomnosti nejmenší pozornost. Nikdy ji nikdo nepostrádal. Jak by asi reagovali, kdyby jim řekla, co právě provedla? Sama tomu už skoro nemohla uvěřit, když teď seděla zpátky u stolu. Původně to neplánovala, a ani když ji to napadlo, poté co přetrpěla první chod, to nemyslela úplně vážně. Pak si ale představila hodiny a hodiny nudy, které měla před sebou, a spočítala si, že teď je ta pravá chvíle. Všichni hosté, její rodiče i služebnictvo se zaobírali jídlem. Od toho okamžiku jako by ji ďáblík v jejím nitru ponoukal, ať to uskuteční. Do chvíle, než stoupla na římsu, si stále opakovala, že se může přece kdykoliv otočit a vrátit. Byla ale tak ráda, že to neudělala! Vědomí, co dokázala, a skutečnost, že o tom vůbec nikdo neví, v ní šumělo jako šampaňské.

Džentlmen naproti na ni upřeně hleděl. Přestože si předtím kontrolovala, jestli nemá někde na obličeji špínu nebo pavučiny, rychle si přejela rukama tváře. Muž zvedl obočí a vypadalo to, že už už poruší všechna pravidla etikety stran hovoru s někým, kdo sedí přes stůl, ale přece jen si to v poslední minutě rozmyslel a jako všichni ostatní stočil pohled k obrovskému kusu hovězího, který následoval po haggis. Pečeni přinášeli dva sluhové ve výšce nad hlavou a provázely ji pochvalné pohledy mužské části hostů, což se tedy o haggis říct nedalo. Nikdo ho sice neodmítl, ale Mary si na mnoha banketech na Drumlanrigu všimla, že ho jen málokdo ochutnal, nemluvě o tom, že by ho jedl s nadšením. Sama měla haggis mnohem raději než krvavý steak hovězího, nad kterým se všichni mlsně olizovali. Jamie její chutě znal a podle toho jí servíroval větší porce oblíbeného.

„Haggis máte ráda?“ zeptal se jí džentlmen po pravici, politik a přítel jejího otce, a vrhl nedůvěřivý pohled na svůj kousek.

„Skoro stejně jako crappit heid,“ odpověděla Mary s kamennou tváří. „To je vařená rybí hlava plněná ovsem, lojem a játry. Neříkejte mi, že jste ji ještě nikdy neochutnal.“

„Dokonce jsem o ní jakživ neslyšel,“ pokrčil rameny. „A podezřívám vás, lady Mary, že si ze mě děláte legraci a vymyslela jste si to.“

„Opravdu ne. Když král Jiří navštívil před pár lety Edinburgh, Walter Scott mu tohle jídlo předložil.“

„Á, šťastná událost v historii města i národa.“

„To jistě.“ A v rodině znovu a znovu vyprávěná, pomyslela si Mary. Poslušně ale ještě svému spolustolovníkovi odvykládala, že se král Jiří ubytoval v Dalkeithském paláci, jenž je rodinným sídlem vévodů z Buccleuchu v Edinburghu, a že král byl po celou dobu návštěvy otcovým hostem, který přestože už tehdy zdědil svůj titul, byl ještě dítě.

„Stejně jako já,“ přikývl džentlmen s úsměvem, „ale to už patří k národnímu folklóru.“

Poté se pustil do vyprávění zbytečně zdlouhavé historky o návštěvě krále, kterou Mary už slyšela mnohokrát, takže se mohla jen zdvořile usmívat, a přitom potají zkoumat hosta naproti. Na rozdíl od většiny ostatních mužů nebyl v kostkovaném, ale měl na sobě černý smoking s běloskvoucí košilí. Byl docela pohledný, s ostrými rysy a hladce oholenou bradou rozdělenou rýhou. Měl krátce střižené černé vlasy, výrazný nos a tmavě hnědé oči pod těžkými víčky, kvůli nimž působil ospale, což ale Mary posoudila jako klamný dojem. Odhadovala, že mu může být kolem třiceti. V koutcích očí se mu dělaly vějířky vrásek a také měl hlubší rýhy na čele, které možná vyryla léta nebo nějaké trauma či velké utrpení. Byly to všechno jenom výmysly? Z nějakého důvodu byla přesvědčená, že ne.

Asi přijel někdy dříve během dne, nejspíš na první lov, protože v tu dobu se společně s matkou věnovala návštěvám. Nepoznávala v něm nikoho z otcova okruhu známých a přátel, což bylo samo o sobě zvláštní. Dál ho nenápadně pozorovala zpod přivřených víček a chvílemi něco neurčitého poznamenala k řečem svého spolustolovníka o Walteru Scottovi, vzdáleném příbuzném, který se tehdy před lety významně účastnil příprav pobytu krále Jiřího v Edinburghu. Ten, kdo lady Mary doopravdy zajímal, nejedl, jenom pečlivě přesouval jídlo na talíři.

„Škoda, že sir Walter Scott tady nemůže být dnes večer, aby slyšel svoje dílo v gaelštině,“ opět jí přerušil tok myšlenek soused. „Pozoruhodný nápad vašeho otce,“ dodal.

„Vlastně to napadlo mého bratra Williama jako pocta ke stému výročí narození sira Waltera Scotta. Věděl jste, že bylo vloni?“

„Ano, zúčastnil jsem se oslav v Edinburghu a mluvil s vaším panem bratrem. Hrabě William je velmi dobrým ambasadorem pana vévody i našeho jazyka.“

„Myslíte gaelštinu? Mluvíte gaelsky, že?“ zjišťovala Mary.

Jak předpokládala, odpověď zněla vyhýbavě. „Jenom trochu, ale měl jsem na mysli dědictví i to všechno kolem, víte? Hrdý Skot z Vysočiny, o kterém sir Walter píše, a Její Výsost ho tak obdivuje. Dokonce i ti z nás, kteří vlastně gaelštinu neovládají, mohou obdivovat tu… tu krásu veršů, že?“

„To jistě,“ přitakala Mary se zdvořilým úsměvem. „Jako třeba tyto?“ Přednesla dlouhou gaelskou kletbu, kterou ji naučil John-Angus, pomocný zahradník z ostrova Lewis, a recitovala ta zlovolná slova s tak jemnou melodikou, že zněla jako ukolébavka.

„Krásné,“ pochválil ji společník. „Mohla byste mi to přeložit?“

Muž naproti ní odložil příbor na talíř s téměř nedotčeným jídlem. Taky vína upil jenom nepatrný doušek. „Znáte toho džentlmena?“ zeptala se, aby se vyhnula odpovědi.

„Koho? Á, to je plukovník Trefusis,“ zaznělo bez zájmu, „původně od Skotské pěchoty, ale teď, myslím, dělá nějakou kancelářskou práci.“

„Možná proto na sobě nemá uniformu.“

„Ano, opravdu je oblečen velmi stroze. Ani kousek tartanu. My ostatní jsme se nastrojili, abychom dodali lesku zahájení lovecké sezóny tetřívků, na níž vašemu otci tak záleží. Škoda, že princ z Walesu na poslední chvíli účast odřekl.“

„Jenom odložil, neodřekl. Jeho královská Výsost musela řešit neodkladnou státní záležitost,“ opravila ho taktně Mary, která zaslechla otce rozčileně spekulovat o skutečném důvodu. „Je plukovník ženatý?“

„Ne, ne, žije pro armádu, nemá ženu. Jeho bratr je lord Clinton, který má sídlo v Devonu nebo Cornwallu. Někde na západě.“

„Lord Clinton? Myslím, že jsem se s ním ještě nesetkala, ani plukovník Trefusis mi nebyl nikdy dřív představen, ale určitě jsou oba moji vzdálení bratranci.“

„Ano, předpokládám, že tak význačné rody, jako jsou ty vašeho otce i matky, jsou spřízněny se všemi významnými rodinami v zemi. Plukovník Trefusis vzdá možná hold svým skotským předkům později tím, že si oblékne kilt na rejdovák. To mi připomíná, lady Mary, že by mě velice potěšilo, kdybyste mi věnovala jeden tanec. Pokud tedy není příliš pozdě na to, abyste si mě zapsala. Jsem známý jako zdatný tanečník skočné, pokud pro mě budete mít místo v seznamu?“

„Nejsem si jistá, kam jsem si založila kartičku se jmény tanečníků. Až ji najdu…“

Právě v tu chvíli vyzvala matka ke změně partnerů pro konverzaci při dalším chodu a Mary se s úlevou a velmi svědomitě otočila k hostu po levici. Zároveň se kratičce podívala přes stůl a střetla se s očima plukovníka. Opět zvedl obočí a tentokrát jí připadalo, že mu vidí tu otázku jasně vepsanou do tváře. Co jste to pro všechno na světě prováděla?

Druhá kapitola

Tanec

a zamotaná hlava

Mezi vznešenými sídly Buccleuchů byl hrad Drumlanrig nejméně impozantní, ale výborně se hodil na letní večírky spojené s lovem. Zvenku působil skutečně majestátně, ale uvnitř byl spoře zařízený a v zimě bývalo v salonech a pokojích nepříjemně chladno. Nebyl nijak pohodlný ani k bydlení, jediný přístup do patra vedl po čtyřech točitých schodištích ve věžích, a ta byla tak úzká, že se dalo chodit vždy jenom jedním směrem.

Na hradě neměli žádný taneční sál, a tak se každoroční ceilidh konal v salonu v prvním patře. Přestože se všechen nábytek vystěhoval, koberce srolovaly a hudebníci namačkali v zadním rohu, k tanci moc místa nebylo. Naštěstí se na Drumlanrigu vždycky tančilo decentně, tak jak to odpovídalo společenskému statusu nejvyšších vrstev. Takový elán, jako jednou zažila Mary, když ji na zapřenou vzal syn hajného Stuart na zábavu k nim, v tom rozhodně nebyl. Dnes večer se kroky každého tance prováděly zcela precizně, složitější části s pomocí vyvolávače, který se postavil vedle harmonikáře. Ruce ladně položené, tempo striktně dodržované, hlava správně odkloněná, při změně směru otočená do kroku.

Po letech praxe se Mary tančilo lehce, kdežto její partneři takovou zkušenost postrádali. Díky tomu byla uchráněna povrchní konverzace, protože se museli soustředit hlavně na to, aby jí nešlápli na nohu. Po skočné balmoralské polce si vysloužila vděčný úsměv tanečníka, kterému její umění pomohlo náročný tanec zvládnout. Znovu se rozhlédla po sále, ale plukovník Trefusis tam nebyl. Ani otce nikde neviděla. Vévoda tanec nesnášel, ale potrpěl si na dodržování etikety a rozhodně mu nebylo podobné, že by se vytratil při taneční zábavě, kterou pořádal. Chtěli si ti dva snad promluvit mezi čtyřma očima? A co by tak asi mohli probírat? Určitě nešlo jenom o nezávaznou konverzaci.

Tanec skončil, Mary udělala nezbytné pukrle a v tu chvíli se vedle ní objevila matka. „Omluvte nás laskavě,“ blahosklonně se usmála na Maryina partnera, pevně jí stiskla paži a dokončila, „potřebuji si s dcerou promluvit.“

Nebesa! Matka si určitě všimla, jak dlouho chyběla u stolu! „Ale mamá, příští tanec…“

„… začne nejdřív za deset minut,“ odváděla ji vévodkyně ze salonu k oknu ve výklenku, přiléhajícímu k sousednímu pokoji. Pár hostů tam posedávalo, aby se vzpamatovalo po námaze na tanečním parketu. „A teď mi řekni upřímně,“ spustila matka, „mám si dělat starosti?“

„Ne!“ téměř vykřikla zděšená Mary, ale hned si připomněla, že matka pravděpodobně nemůže vědět, co doopravdy dělala. „Samozřejmě že nemáte nejmenší důvod, mamá,“ dodala spěšně.

„Nejméně dvacet minut jsem tě postrádala u stolu. To, že jsi odešla uprostřed banketu, znamená, že ses musela cítit hrozně zle.“

„Ale ne, věřte mi, jsem úplně v pořádku,“ oponovala jí Mary a cítila se provinile. „Jen jsem dostala měsíčky dřív, tak jsem to musela jít vyřešit, to je všechno.“

Vévodkyně svraštila obličej. „Aha, tak dobře. Chápu.“

„Vážně jsem vás nechtěla nijak znepokojit.“

„Já vím, Mary, to ty nikdy neděláš. Říkáš si, že už mám jednu dceru, kvůli které špatně spím, takže bych další katastrofu nepřežila,“ zazněla překvapivě trefná odpověď.

„Margaret je teď v New Yorku šťastná. Psala to v minulém dopise a ona nikdy nepředstírá, to přece víte stejně dobře jako já. Takže když napsala, že je šťastná, určitě to tak je.“

„To máš naprostou pravdu, u Margaret člověk vždycky ví, na čem je. Škoda, že si v tom nejste vůbec podobné! Nikdy nevím, co se ti honí hlavou. Jsi moje jediné nedospělé ptáčátko, které mám ještě v hnízdě.“

„Měla jsem dojem, že byste chtěla, abych už co nejdřív z hnízda vyletěla,“ namítla Mary, zaskočená matčinou reakcí.

„Co tě k tomu vede?“

„Nebylo to snad smyslem mého pobytu v Londýně po celé dvě uplynulé sezóny? Mrzí mě, že se ukázalo, jak je těžké se mě zbavit.“

„Zbavit se tě! Takhle to tedy vidíš? Chtěla jsem, aby sis to užila. Nový šatník, večírky, šance seznámit se s novými lidmi, najít si přátele. Jsi příliš osamělá a já se obávám, že je to z velké části moje vina. Jsi plachá a první sezónu ses spíš trápila, ale doufala jsem, že tu druhou si užiješ víc.“

„No, nebylo to tak,“ prohlásila stroze Mary. „Chcete tedy tvrdit, že jste mě nevzala do Londýna proto, abyste mi našla manžela?“ zeptala se matky.

„Domnívala jsem se, že moje pohnutky jsou zřejmé. Věřila jsem, že pochopíš, že jsem se poučila z chyb, kterých jsem se dopustila vůči tvojí sestře,“ našpulila vévodkyně rty. „Teď ale není vhodná chvíle na toto téma. Měly bychom se vrátit k hostům.“

Nad vším, co matka řekla, by mohla ještě hodně přemýšlet, jenomže to by Mary nesměla přes rameno zahlédnout, že se otec s plukovníkem Trefusisem vrátili do salonu. Plukovník si jí zřejmě také všiml, protože se rychle vydal přes parket k ní a uklonil se.

„Vaše Milosti, lady Mary. Domnívám se, že příští tanec patří mně.“

Mary zcela jistě věděla, že tomu tak není, a zrovna tak to věděl její tělnatý tanečník, který si k ní razil cestu. Přesto se nechala vzít za loket. „Víte, že tenhle tanec měl zamluvený lord Provost?“

Plukovník se usmál, zavrtěl hlavou a uchopil ji pevněji. „Vždyť by z toho měl mrtvici, Strip the Willow pro něj není vhodný tanec, samé proplétání a točení. Zachráníte jeho i všechny lidičky z Dumfries, když si místo něj zatančíte se mnou.“

Vedl ji ke třem párům, připraveným k tanci hned u hlavního vchodu. Zjevně se pravidly příliš netrápil, protože ji zavedl do čela před ostatní, což znamenalo, že budou začínat, místo aby byli poslední v řadě. „Máme být na konci,“ sykla Mary a snažila se vyprostit ruku.

Plukovník se však do ní zavěsil a držel ji pevně na místě. „Celý večer čekám na tanec s vámi a už nehodlám promarnit ani minutu.“

„Čekáte celý večer? Kde? Celou dobu jsem vás tu neviděla.“

„Byl jsem zaneprázdněn jinde.“

„Nehledala jsem vás. Jen jsem si všimla…“

„… že jsem zmizel?“ dopověděl. „Stejně jako vy během banketu.“

„Odešla jsem od stolu kvůli… čistě osobní záležitosti,“ začervenala se Mary, „jak jsem před chviličkou vysvětlovala matce.“

Každý džentlmen by okamžitě změnil téma. Plukovník jenom zvedl obočí: „Osobní záležitost. Zajímavě řečeno.“

Co tím myslel? Přece ji nemohl vidět! Odejít od tabule uprostřed banketu, jako to udělala ona, se absolutně nesrovnávalo s etiketou. Kapela spustila. Mary se pokusila vyprostit ruku: „Nemůžu urazit lorda Provosta.“

„Pokud bude lord Provost uražen, je to moje vina. Co se týká tance, myslím, že zjistíte, že jsem docela dobrý, ne-li výborný tanečník,“ odvětil plukovník a zatočil ji dokola přesně podle hudby.

Nedělal to ani trochu pomalu či rozvážně, točil ji a točil, až se jí motala hlava. Lehce zavrávorala, když ji pustil, a jako omámená se vydala ‚proplétat‘ s džentlmeny v řadě až na konec, kde se znovu setkali. Tentokrát už byla připravená a líbilo se jí, jak letěla dokola. Pak byl na řadě plukovník, aby se propletl celou řadou dam, a jakmile se vrátil k Mary, chytil ji naposledy za ruce a točil tak divoce, že ani nezpozorovala, jak vytančili ven ze salonu a teprve tam se zastavili.

„Co to děláte?“ popadala Mary dech.

„Myslel jsem, že potřebujete na vzduch. Jste nějak roztřesená.“

„Kvůli vám!“

„Potřebujeme spolu mluvit, a to při tanci nejde.“

Dál ji pevně držel a spěšně ji tlačil kolem dvou sluhů, kteří stáli u schodiště, dveřmi na jeden z balkonků na jižní straně hradu a pak dolů po kamenných schodech do přítmí zahrady.

„Nemůžeme být dlouho pryč, aby nás nezačali postrádat,“ vysvětlil plukovník Trefusis a pustil ji.

„Nejspíš nás někdo postrádá už teď. Náš odchod nebyl zrovna nenápadný,“ zdůraznila Mary, úplně rozhozená jeho svévolným chováním. „Moje matka…“

„Řeknete, že vám bylo na omdlení.“

„Už jsem ji dneska vystrašila víc než dost, když jsem se vytratila při večeři. A mimochodem, já nikdy neomdlívám.“

„Měla byste se to naučit. Může to být účinná metoda, jak uniknout ze složitých situací.“

„Jako třeba z této?“

„Řekl bych, že ta, které jste se vystavila předtím sama, byla mnohem nebezpečnější.“

Málem se jí zastavilo srdce a vzápětí se rozběhlo jako o závod. Nepanikař! Přece ji nemohl vidět. Aby odvedla pozornost jinam, chytala se stébla. „Pořád nechápu, proč jste se nenechal zapsat na mou taneční kartu, když jste tolik stál o tanec se mnou.“

„Neměl jsem v plánu tančit.“

„Se mnou jste udělal výjimku, bude to vypadat divně.“

„Tak já si všem na očích zatančím ještě nejméně se dvěma dámami, až se vrátíme. Což bude muset být brzy. A teď pojďme k věci, ano, lady Mary?“

V ústech jí vyschlo, ale doufala, že se jí podařilo vyloudit mírný úsměv. „A to je?“

„Ten úžasný kaskadérský kousek, se kterým jste se vytáhla v čase večeře.“

Na moment zvažovala, že by to popřela, ale něco v plukovníkově výrazu ji přimělo to neudělat. Šlo jenom o drobnou změnu ve tváři nebo snad postoji, nedokázala by to říct přesně, ale najednou se cítila jako bezvýznamný úředníček, přistižený při nějaké chybě. „Vy jste mě viděl.“

„Viděl jsem vás. Na co jste si to proboha hrála? Vždyť vám šlo o život!“

„Nešlo mi o život!“

„Vážně ne? Vydala jste se značně nejistým krokem.“

„Jakmile jsem získala rovnováhu… Kde jste byl? Z jídelny jste mě vidět nemohl, takže určitě někde v zahradě. Během večeře je nepřípustné odcházet od stolu, ale to přece víte.“

Sevřel rty. „Vyšel jsem ven mezi dvěma chody, abych se nadýchal čerstvého vzduchu.“

„Zdá se, že potřebujete hodně čerstvého vzduchu,“ odsekla Mary. Nejlepší obrana je přece útok, že. „Asi přímo žijete ze vzduchu, protože jste skoro nejedl, ani nepil.“

Obočí mu vystřelilo skoro k vlasům. „Vy jste mě sledovala?“

„Všímám si lidí, to je vše. Nic jste nejedl, jenom jste přeskupil jídlo na talíři.“

„Neměl jsem hlad. Přestaňte odvádět pozornost od tématu.“

Mary si založila ruce, nedokázala se soustředit. Má se tvářit jako neviňátko? „Tak jsme oba na chvíli zmizeli od večeře, no a co?“ snažila se nedat najevo paniku. „Nebylo to vhodné, to víme oba, ale nikomu jsme neuškodili. A teď bych se snad už mohla vrátit na taneční zábavu.“

„Příšerně jste mě vyděsila,“ nechtěl plukovník přistoupit na její hru. „Cítil jsem se povinen vás zachránit, i když jsem neměl ponětí, jak bych to udělal, kdybyste spadla.“

„Třeba mě zkusit chytit?“ pokusila se to zlehčit Mary. „Nejsem žádné peříčko, nejspíš bych vás rozmačkala napadrť.“ Při představě, jak se řítí k zemi, se zachvěla. Potřásla hlavou, aby ten pocit zaplašila. „Naštěstí pro vás jsem nespadla.“

„Nespadla, po nejistém začátku jste si zřejmě užívala každičký krok. Zdola to tak aspoň vypadalo. Máte ráda nebezpečí?“

„To vás nemusí zajímat,“ zamračila se na něj.

„Zajímá mě to,“ nedal se odbýt, „protože ta mladá žena, která přetančila nad střechami po úzké římse, se velice lišila od toho nevýrazného stvoření u stolu v jídelně. Pořád ještě jste mi neřekla, co jste tam nahoře dělala. A proč jste tam byla?“

„Tomu byste nerozuměl,“ odsekla místo odpovědi a najednou to ani sama nechápala. „Nezáleží na tom proč. Prostě jsem to udělala a teď bych si přála, aby to tak nebylo.“

„Myslíte to vážně?“

Otevřela ústa k souhlasu, ale rozmyslela si to a jenom pokrčila rameny.

„Kdykoliv by šlo o zcela výjimečný čin, ale uprostřed banketu! Nedokážu si představit jediný důvod, proč byste to dělala.“

Do tváře mu v šeru moc neviděla, ale zřejmě mu to opravdu nešlo na rozum. Nemusela se mu ospravedlňovat, ale bylo tak vzácné, že se o ni někdo takhle zajímal, že vážně chtěla. „Doopravdy jsem to nechtěla uskutečnit. Nejdřív jsem si to jen představovala, když se mnou lidi jen tak mluvili a odpověď nečekali. Nikoho jsem nezajímala. Viděla jsem se, jak odcházím z jídelny, běžím nahoru po schodech, převléknu se a vyjdu na římsu.“

„A v určité chvíli se představa stala skutečností?“

„Vysmíváte se mi?“

„Po pravdě řečeno, spíš mě udivujete.“

„Udivuji,“ opakovala Mary potěšeně.

„Mírníte tímhle způsobem nudu u večeře pravidelně?“

Krátce se zasmála. „Samozřejmě že ne! Tohle bylo poprvé.“

„A doufám, že i naposledy, když už jste si dokázala, jak jste dobrá. Pokud to tedy bylo vaším cílem.“

„Nejspíš bylo,“ překvapila samu sebe.

„Jak jste se mohla něco tak pozoruhodného vůbec naučit? Obvykle to nebývá součástí vzdělání mladé šlechtičny.“

„Jeden z pomocných zahradníků pochází z cirkusácké rodiny. Před pár lety mě naučil chodit po laně, ale nikdy jsem to nezkoušela výš než pár stop od země. Dlouhá zeď kolem terasy byla mým místem pro trénink, zkoušela jsem to tam nesčíslněkrát. Na římsu nahoře jsem ale nikdy předtím nevstoupila. Neuvědomila jsem si, jak je vysoko. Kdybych se podívala dolů, nejspíš by mě to porazilo.“

„Nejspíš by vás to zabilo!“ upřesnil vážně.

„Ale přežila jsem,“ potlačila zachvění. „Když o tom teď ale přemýšlím, musím přiznat, že opravdu nevím, co mě to posedlo.“

„Vzrušení z nebezpečného činu spolu se spalující touhou udělat na všechny přítomné dlouhý nos, aniž by vůbec tušili, že se něco takového děje?“

„Páni!“ spadla jí brada. „Jak to víte, když jsem to nevěděla ani já sama?“

Tlumeně se zasmál. „Řekla jste, ‚když se mnou lidi jen tak mluvili a odpověď nečekali‘. Musela jste si tedy být docela jistá, že nikdo z vašich spolustolovníků nebude poukazovat na vaši nepřítomnost.“

„A měla jsem pravdu! Co vy?“ Mary opět cítila pevnou půdu pod nohama. „Musel jste být pryč skoro stejně dlouho jako já. Jak to vysvětlíte?“

„Jak jsem řekl, potřeboval jsem se nadechnout čerstvého vzduchu.“

Zjevně mu nebylo po chuti, že se ho vyptává. Kéž by mu pořádně viděla do obličeje. Z jídelny se ozval tlumený smích. Bude se podávat druhá večeře. „Měla bych se vrátit,“ poznamenala Mary. „Matka… Bože, řeknete jí to? Byla bych vám opravdu vděčná, kdybyste o tom pomlčel. Postavilo by ji to do strašné pozice.“

„Co tím myslíte?“

„Nemůžu to teď vysvětlovat, ale jestli to matce řeknete, bude muset informovat otce. Vy ani nevíte, plukovníku, jak moc, jak skutečně hluboce si přeji, abyste to nedělal…“ Odmlčela se, když si uvědomila, co všechno může její svéhlavý čin způsobit. „Teď není čas na vysvětlování, už tu prostě nemůžeme zůstat ani minutu. Mohli bychom se vidět zítra před snídaní? Kolem šesté jsem zvyklá chodit na procházku, tak bychom se jako náhodně mohli setkat.“

„Nejsem si jist, že by to bylo vhodné.“

„Prosím!“ Zaslechla kroky. „Altán u vřesoviště je šikovné místo,“ zašeptala. „Je to v pustině až za kuželníkem, nemůžete ho minout. Přijďte tam, prosím, plukovníku!“

„Tak dobře, ranní procházky jsou náhodou také mým zvykem.“ Objevil se sluha, kterého vévodkyně nepochybně vyslala pátrat po dceři. Plukovník Trefusis vzal Mary jemně za paži. „Pokud už se cítíte lépe, lady Mary, vrátíme se dovnitř na ceilidh.“

Třetí kapitola

Šedá myška

Hrad Drumlanrig, neděle 25. srpna 1872

Bylo krásné ráno, slunce právě vyšlo a poslední opozdilci konečně odešli vyspávat po taneční zábavě. Mary se vydala na schůzku a doufala, že plukovník Trefusis přijde. Když večer zalhala, že jí není dobře, matka trvala na tom, aby si šla poměrně brzy lehnout. Ve dvě už byla v posteli, ale nemohla usnout. Přehrávala si události předchozího večera a představovala si, ovšem bezúspěšně, jak se bude ranní rozhovor odvíjet. U květinového půlkruhu se otočila a pohlédla na hrad. Teď jí přetančení po římse připadalo jako sen. Nebo spíš noční můra?

Mary se cítila rozpolcená. Pokud se matka všechno dozví a bude to muset řešit s vévodou, nikdy si to neodpustí. Když se jí ale podaří přesvědčit plukovníka, že bude vhodnější, aby o tom s nikým nemluvili… Objala se rukama a usmála se pro sebe. Pak už svého činu nebude litovat, protože si to přece náramně užila.

Plukovník Trefusis dodržel včera večer slovo. Po návratu do víru taneční zábavy ji starostivě dovedl k dalšímu tanečníkovi a teprve potom si sám vyhledal partnerku.

Náročnou skočnou předvedl s elánem a zatančil si ještě v dalších třech kolech. Tím, jak pečlivě zachovával dekorum při tanci, předvedl přesně to, co o něm předpokládala. Totiž že je čestný muž. Jenom ji mátlo, proč s ní se choval jinak.

Co si o něm má myslet? Vypadal jako naprosto konzervativní člověk, i se tak oblékal, ale přitom se choval zcela lehkovážně, aby si s ní mohl promluvit. A pak ta jeho omluva nepřítomnosti u stolu. Proč se vlastně potřeboval nadýchat čerstvého vzduchu? Byl nemocný? To by vysvětlovalo, proč jenom přesouval jídlo na talíři, ale na druhou stranu ne ten energický tanec, který předváděl na parketu. Takové protiklady ji zarážely. Také ji mátlo a nešlo jí na rozum, že se o ni zajímal, lépe řečeno, že si jí vůbec všiml. Dnes ráno však bylo nejdůležitější, že jí dal šanci, aby vše vysvětlila, tak by toho měla co nejlépe využít. Což ovšem byla výzva, protože o sobě vlastně nikdy nemluvila, natož aby vyjadřovala svoje pocity.

Došla až k dřevěnému altánu u vřesoviště. Byla to matčina poslední úprava zahrady a jedno z Maryiných oblíbených míst. Z osobitého kruhového altánu na travnatém pahorku obklopeném stromy byl krásný výhled na Marr Burn a vodopád. Na stěně uvnitř se vyjímal erb vévodů z Buccleuchu a zdobily ji i další rodinné heraldické symboly a motta, vše umně vytvořené z mechu napuštěného citronovou šťávou a vřesu. Mary se posadila na lavičku, která zvenku obkružovala celý altán, a zavřela oči, aby lépe vnímala zurčení řeky Marr, jejíž proud se hnal lesem kamsi do dálek. Ten zvuk ji příjemně ukolébával až do chvíle, kdy ji probralo zapraskání větvičky. Otevřela oči.

„Dobré ráno.“

„Plukovníku! Jste tu brzy,“ vyskočila překvapeně.

Trefusis měl na sobě světlehnědé kalhoty, tmavší sako, pod ním barevně sladěnou vestu a oslnivě bílou košili. V tom pohodlném oblečení vypadal velmi elegantně a Mary se v duchu zhrozila nad svým narychlo sestaveným oděvem. Vzala si jedny ze svých oblíbených ranních šatů z bílé bavlny s vyšívanými modrými kvítky, hezké, ale obyčejné. Dlouhé nepoddajné vlasy si jenom lehce prohrábla hřebenem, stáhla je stužkou a nechala splývat na záda. To plukovník se pěkně učesal a oholil a jenom díky tomu, že neměl klobouk, nevypadal zcela formálně.

Včera večer jí připadal docela hezký. Dnes si ke svému zděšení uvědomila, že je i velice přitažlivý. Hlavou jí prolétla vzpomínka na protrpěný první rok v Londýně. Jak trapně se cítila! Nikdy nebyla ráda středem pozornosti. Netušila, jak se má bavit s džentlmeny, které k ní matka naháněla, aby s ní tančili. Čím byl muž atraktivnější, o to víc měla jazyk svázaný. Úspěch se nedostavil a nejdřív ji vlastní společenská neohrabanost trápila, dokud jí nedošlo, že si přece žádného potenciálního manžela najít nechce. Od té chvíle se zdokonalovala v umění nekonverzovat, vypadat nemotorně a ostýchavě, s očima věčně sklopenýma, aby ji každý snadno přehlédl. Tak se jí podařilo odrazit všechny případné návrhy a většinu času trávila sledováním pokroků i dílčích nezdarů ostatních debutantek. Bavila se tím, že odhadovala, jak co dopadne, a zjistila, že na to má talent. Jako by snad měla schopnost předvídat, co kdo udělá, určitý cit pro lidskou duši. A jak pro ni bylo typické, hodilo se to sotva pro společenskou hru, jinak tím nezískala vůbec nic.

„Neposadíme se?“ navrhl plukovník Trefusis s náznakem úsměvu. Jak dlouho na něj asi zírala?

Počkal, až si znovu sedne na úzkou lavičku, pak se posadil vedle ní a natáhl si nohy. Perfektně naleštěné boty nenarušovalo ani stéblo trávy. Mary schovala rosou zmáčené nohy pod krinolínu, sepnula ruce a doširoka se usmála: „Děkuji za váš čas, plukovníku. Vážím si toho, že jste přišel a jste ochoten si se mnou promluvit.“

Jejím uším to znělo, jako když matka hovořila s některým z nejméně oblíbených hostů, ale plukovník, který poněkud nepřítomně hleděl na řeku, si toho zřejmě nevšiml. „Za tak nádherného rána mi to nebylo nijak na obtíž. Obvykle vstávám brzy a na začátku dne jsem rád na čerstvém vzduchu, pokud to je možné.“

„A během večeře a uprostřed taneční zábavy taky,“ neodpustila si Mary ironickou poznámku, ale vzápětí ji to mrzelo. Vybavila si jeho obranný postoj, když se ho včera večer začala vyptávat. „Přinejmenším jsme zjistili, že máme něco společného,“ snažila se netaktnost honem zamluvit. „Máme rádi čerstvý vzduch. Nedostatek čerstvého vzduchu mi hrozně vadil v Londýně. Navíc bych si ho tam stejně nikdy nemohla dopřát bez doprovodu gardedámy. To mi taky vadilo, to neustálé doprovázení. Nikdy jsem nikam nesměla sama.“ Mary se nad sebou zhrozila. „Omlouvám se, moc mluvím.“

„Nemusíte být nervózní.“

„Ale musím! Včera večer jsem souhlasila, že vám vše vysvětlím, jenže já nejsem zvyklá o sobě mluvit, taky vás skoro vůbec neznám, takže je těžké… ach, zmlkni, Mary,“ zrudla a zadívala se do země.

„Tak mi tedy dovolte, abych s vysvětlováním začal já. Včera jsem odešel z banketu, protože mě příšerně bolela hlava.“

„Proč jste to neřekl? Při tanci se mnou jste to umně skrýval.“

„Pohled na vás na té římse tam nahoře mě vyléčil. Zapůsobila jste jako obklad na mé horké čelo.“

Usmála se té záměrně okázalé lichotce. „Rádo se stalo. Nemusíte děkovat.“

Plukovník Trefusis se natočil tak, aby si viděli do očí. „Tak na oplátku. Nevím, proč jste si vzala do hlavy, že mám v úmyslu o tom povědět vévodkyni. Nic takového mě vůbec nenapadlo. Chápu, proč jste se odvážila tam nahoru. A považuji za úžasnou a tajnou odměnu, že jsem toho mohl být svědkem. A tím to také končí.“

„Opravdu?“

„Vážně.“

„Děkuji. Moc vám děkuji. Kdyby se to matka dověděla… hrozně by mi vyčinila – celou noc jsem si strašlivě vyčítala, že jsem byla tak sobecká.“

„Rádo se stalo. Nemusíte děkovat.“

Usmála se, když schválně použil stejný obrat jako ona. „Jsem vám opravdu velice zavázaná.“

„Tak mi tedy prozraďte, proč vám na tom tak záleží.“

Úlevu v Maryině tváři vystřídaly obavy. „Proč to chcete vědět?“

Vrhl na ni zkoumavý pohled a po chvilce opáčil: „Zapomeňte na to, neměl jsem se ptát. Rozhodl jsem se přece bez jakýchkoliv podmínek.“

Už se chtěl zvednout, ale Mary ho chytila za rukáv: „Ne, počkejte. Zachoval jste se opravdu šlechetně, dlužím vám nějaké vysvětlení.“

„Nic mi nedlužíte.“

„A právě proto bych vám to ráda vysvětlila,“ řekla a propletla si prsty v klíně. „I když nevím, kde začít. Co byste rád věděl?“

„No, já… Tak, dobrá, zajímalo by mě, když byste odhlédla od obav, že se o tom dozví vaše matka, litovala byste toho?“

„Po pravdě?“ zavřela na chviličku oči a znovu se vžila do okamžiku, kdy překonala to klopýtnutí a rozešla se po římse. „Nejsem si jistá. Bylo to strhující,“ odpověděla. „Tak nějak si představuji pocit při létání. Připadala jsem si jako jestřáb, který z výšky prohledává zrakem krajinu. Všechno vypadalo tak malé a já se cítila… volná a plná síly. Jako by se mě nic nemohlo dotknout, nikdo by na mě nedosáhl. Byl to nádherný zážitek, něco tak vzrušujícího jsem ještě nezažila. Pardon, omlouvám se, plácám tu nesmysly.“

„Ale kdepak, jste okouzlující!“

Z vřelosti v jeho hlase i pohledu v jeho očích, když se jí zadíval do těch jejích, ji polilo horko. Ale spíš příjemné, které jí v žilách rozproudilo uvědomění si vlastní osoby a znovu také toho, jak je Trefusis přitažlivý, kultivovaný a světaznalý. A těžko by o ni mohl mít vážnější zájem, jenom je pro něj nová a poněkud zvláštní. Mary odvrátila
pohled.

Plukovník se nepatrně odsunul a překřížil nohy. „Proč je pro vás tak důležité, aby se rodiče nedověděli o vašem provazochodeckém výkonu? Připadalo mi, že nejde jenom o to, abyste se nedostala do nesnází.“

Změna tématu ji vytrhla z myšlenek. „Kvůli starší sestře Margaret.“ Jak mu to jen vysvětlit? „Jsme jako černá a bílá, sestra je všechno, co já ne.“ Hezká, sebevědomá a vzpurná, pomyslela si zkroušeně. Tenhle rozhovor by určitě vedla mnohem líp než já. Šla by rovnou k věci. „Způsobila obrovský skandál, když utekla z plesu, kde mělo být oznámeno její zasnoubení. „‚Jméno Buccleuch je vláčeno bahnem!‘“ pokračovala hlubokým hlasem svého otce. „A ‚špinavé prádlo naší rodiny se pere na veřejnosti!‘ Vévoda byl na mrtvici.“

„Dobrý Bože, to mě nepřekvapuje. Udělat něco tak hrozného!“

„Ano, ale ne tak strašného jako nutit ji, aby si ve jménu povinnosti vzala muže, který jí byl odporný.“

„Nutit? Žijeme v devatenáctém století. Ženu přece nelze proti její vůli přimět, aby se vdala.“

„Ale může si tím značně zkomplikovat život, když odmítne. Naše rodinné sídlo Dalkeith u Edinburghu se stalo Margaretiným vězením. Otec ji tam poslal, aby ji naučil poslušnosti. Mě pak poslali jenom s guvernantkou sem, abych se dostala ze sestřina vlivu. Když Margaret dál odmítala otcovu vůli, byla vykázána do Irska a jakékoliv zmínky o ní byly přísně zakázány. Teď žije v New Yorku a já jsem ji už šest let neviděla.“

„To je smutné.“

„Přesně tak,“ hlesla Mary, poněkud zaskočená svým citovým výlevem. „Před vévodou nesmí ani zaznít její jméno. Matka si s ní píše a já taky, ale musíme předstírat, že žádný kontakt s Margaret neudržujeme.“

„To vás staví do nezáviděníhodné pozice.“

„A pro matku je to ještě horší.“

„Zřejmě ano, ale… musela jste být velice mladá, když nastalo ono pozdvižení.“

„Bylo mi patnáct, když mě sem poslali.“

„Nic jiného vám nezbývalo.“