ŠOKUJÍCÍ VÝPOVĚĎ JEDNOHO KOMIKA

Bill Maher

Spisovatelům

WHAT THIS COMEDIAN SAID WILL SHOCK YOU

Copyright © 2024 by Bill Maher Productions, Inc.

Fotografie na obálce © Kevin Kwan, Warner Media

Původně vydalo nakladatelství Simon & Schuster, LLC

České vydání © Bourdon, 2025

Překlad © Michal Jurza

Obálka © Jiří Dvorský

ISBN: 978-80-7611-276-6

Vím, že Twitter je teď X,

a je mi to jedno,

pro mě je to Twitter a vždycky bude.

Předmluva

Pořad Real Time s Billem Maherem se začal vysílat v únoru 2003. Byl jsem televizní stanici vděčný za trpělivost, protože první sezona se příliš nepovedla – a jedním z důvodů byl nevydařený závěr každého dílu. Kdovíproč jsem připadl na hloupý nápad zařadit na konec svého vlastního pořadu výstup někoho jiného – čísla nových komiků, které jsem chtěl představit Americe. Jako kdybych byl Ed Sullivan.

To mám z toho hulení.

Protože když máte svou vlastní show, neměla by končit jen tak. Pokud se lidé dívají na pořad s vaším jménem v názvu, zakončete ho tím, co umíte nejlépe, což je v mém případě komentář přímo na kameru k něčemu, co lidi zajímá. (I když o tom ještě sami nevědí, ale k tomu se dostanu za chvíli.)

A tak jsem s tím začal v druhé polovině roku 2003, v naší „druhé sezoně“. V podstatě jsem to dělal každý páteční večer v době, když se Politically Incorrect vysílalo pět dní v týdnu; svůj monolog na konci pořadu jsem vždycky nazýval „editorial“. Někteří lidé tomu stále říkají „nové pravidlo“, protože v pořadu Real Time přichází na konci segmentu „Nová pravidla“ a přechází do něj větou „Nové pravidlo…“. Ale je to něco úplně jiného. Nová pravidla jsou stručné úvahy o čemkoli – mohou být hloupé, vážné, efemérní nebo nadčasové. Ty, které odmítám, znějí jako z nepovedeného večírku, na němž jste zapomněli vypnout mikrofon.

Ale editorial je desetiminutová úvaha, u které se člověk zasměje. Vždycky se musí zasmát. Svým skvělým autorům, kteří na něm se mnou každý týden spolupracují, jsem řekl: můžete být zlí, to se dá vždycky upravit – jen nebuďte vážní. Protože být vážný zvládne kdokoli, a když už je, obvykle se mi z toho chce zvracet. „Být vážný“ definuju jako a) říkat něco, co je zřejmé (nebo alespoň zřejmé vašemu kmeni); b) nebýt u toho vtipný; a c) předstírat, že se vás ten problém osobně dotýká mnohem víc, než se skutečně dotýká.

Podstatou Real Time byly vždy komentáře. Lidé, kteří o pořadu vědí, ale neznají ho, se mnou o něm mluví, jako bychom byli investigativní novináři; nejsme. My neuvádíme přelomové příběhy, my na ně přinášíme nové úhly pohledu. A to platí zejména o editorialech – vždycky chci, aby představovaly nové způsoby, jak o něčem přemýšlet. Cílem těchto editorialů není říkat lidem to, co chtějí slyšet nebo co si myslí, že už vědí. Často se stává, že si lidé na začátku řeknou: „Jo, jen jim to nandej, kámo,“ a v polovině se zarazí: „Hele, tak moment…“ Alespoň když dělám svou práci dobře. V Real Time straníme realitě – ne té či tamté straně nebo myšlenkovému směru.

Jednadvacáté století je v Americe politickou noční můrou, protože stranická nenávist dosáhla vrcholu. Ano, vždy proti sobě stály dvě strany, ale pamatuju si ještě konec dvacátého století – a takto špatné to tedy nebylo. V devadesátých letech jsme na sebe v televizi řvali (docela dost, přinejmenším v mém starém pořadu), ale aspoň jsme spolu vydrželi sedět v jedné místnosti.

Teď tu máme názorové frakce, které chtějí slyšet jen to, co jim dává pocit, že jsou něco víc než ti ubožáci z druhé strany. Lidé nejenže nechtějí slyšet protichůdný názor, ale často chtějí, aby zmizel i se svými nositeli – buď aktivně tím, že je zavrhnou a zruší, nebo pasivně tím, že je budou ignorovat. Není pochyb, že jsem v průběhu let přišel o spoustu fanoušků, protože jsem se nedržel linie, které si přáli, abych se držel; nechybějí mi. Tento pořad není pro ně. Můj pořad a tato kniha jsou pro ty, kdo mají otevřenou mysl, a pro ty, kdo zejména v dnešní době vidí dost bláznů na obou stranách.

Přál bych si, aby tomu tak nebylo. V letech vlády Bushe a Obamy to pro mě bylo jednodušší a pro lidi bylo snazší mě pochopit. Bylo to předtím, než se z hnutí wokeness, zprvu ušlechtilého přikázání být na stráži před nespravedlností, stalo ošklivé autoritářství, a to často na podporu špatných myšlenek.

Jedním z důvodů, proč jsem napsal tuto knihu, je, že bez ní je téměř nemožné pochopit, z čeho vycházím; není to jen další z knih, jejichž podstatu lze pochopit z několika úryvků. Jsem si jistý, že divákům pořadu Real Time se při jeho sledování někdy může zdát, že jsem politicky rozpolcený, a má to svůj důvod – jako moderátor pořadu sloužím mnoha pánům: v daný večer, v závislosti na tom, s kým mluvím – a s kým někdy diskutuju –, může převládat jeden určitý aspekt problému, a k divákům se tak dostane jen zlomek toho, co bych chtěl k danému problému říci. Musím dát prostor k vyjádření více hostům; a ve formátu volné debaty vás také lidé často přeruší dřív, než můžete rozvinout svůj názor v plném rozsahu. Nebo nám prostě dojde čas a musíme přejít k dalšímu tématu – je to koneckonců pořad, ve kterém se snažím posluchačům sdělit, co si myslím, že by měli vědět o událostech daného týdne; to je úkol číslo jedna. Takže se v tom všem může rozplynout myšlenková soudržnost – a já doufám, že tato kniha to napraví.

Ale míra nebezpečí není stejná – snažil jsem se jasně říct, že si to nemyslím. Věci, které jsem na republikánech nikdy neměl rád, se mi nelíbí dodnes: jsou příliš pobožní; jsou daňoví pokrytci, kteří nesnášejí, když Amerika utrácí peníze, jež nemá, s výjimkou období, kdy jsou ve funkci, a pak je to vždycky naprosto v pořádku; do značné míry popírají rasismus; a dostatečně se nezabývají stavem životního prostředí. Odhaduje se, že denně přicházíme o 150 živočišných druhů, a myslím si, že je to vůbec nezajímá.

A to všechno se časem ještě zhoršilo. K této už tak dost podělané směsici přidali sociopata Donalda Trumpa a do značné míry přijali i myšlenku, že legitimní reakcí na prohru v prezidentských volbách je pravicový puč. Zdá se, že si osvojili onen nesvatý paradox z vietnamské války: „Abyste zachránili vesnici, musíte ji zničit“. Myslí si, že to, co dělá levice, zemi tak zásadně škodí, že jsou ochotni zahodit samou podstatu této země – demokracii –, aby ji zachránili. A nelze prostě strpět stranu, které dominuje přístup „volby platí jen tehdy, když je vyhrajeme my, protože druhá strana je parta pošuků“.

I pokud je druhá strana plná pošuků, musí se to řešit v rámci demokratického procesu. Chápu argumentaci pravice: „No tak možná narušujeme normy politiky a vlády… možná už ani nechápeme, co je to demokracie… ale vy na levici už ani nechápete, co jsou to lidé… a nabouráváte ještě zásadnější normy, normy samotného života. Vždyť vy už snad ani nevíte, co je to žena, a my prostě nemůžeme svěřit zemi lidem takhle odtrženým od reality.“

Ano, tento argument chápu. Proto v jednom z editorialů říkám: „Ujasněme si jedno: nezměnil jsem se já, ale levice, která se nyní skládá z malého kontingentu, který se zbláznil, a velkého kontingentu, který to odmítá uznat. Ale já to udělám.“

To je zásadní věc: wokeismus ve své současné podobě není rozšířením liberalismu, je spíše jeho opakem; většinou není pokračováním tradičního liberalismu, ale jeho záhubou.

Tim Scott, který kandidoval v roce 2023 jako černošský republikán, připomínal svými výroky ohledně rasy Obamu z doby, kdy byl prezidentem, spíš než dnešního Obamu nebo kteréhokoli jiného demokrata. To demokraté se změnili, ne já. Existují stovky vysokých škol s kolejemi a absolventskými ceremoniály pouze pro černochy, což se příliš neslučuje s duchem rozmanitosti, o němž jsem si myslel, že je na vysoké škole tak zásadní.

Častou námitkou demokratů proti tomuto tvrzení je: „Jistě, na levici se dějí šílené věci, ale to je jen okraj, jen nevýznamných pár cvoků.“ Nevím, jak to říct jemně, takže to řeknu prostě: nemáte pravdu.

A to je právě ten problém, když se nacházíme v pevně uzavřených informačních bublinách: nevystaví vás ničemu, čeho se dopouští vaše strana a co by se vám možná až tak nelíbilo. Matt Taibbi to dobře vystihl, když napsal: „Mediální firmy fungují pozpátku. Nejprve se ptají: ‚Jak chce naše cílová skupina pochopit to, co se právě odehrálo?‘“ a dále: „Mediální společnosti se musejí vymanit z obchodního boje o publikum.“

A právě o toto se pořád snažím: narušovat bubliny. Když mi lidé říkají: „Poslední dobou si děláš legraci spíš z levice“ – no ano, jsou mnohem komičtější než dřív, a já jsem přece humorista. Ale také: Když to neudělám sám, kdo jiný to liberálům řekne tak, aby to slyšeli?

Yaleova univerzita má přes 5 000 „administrátorů“ (nikoli profesorů) a Stanfordova univerzita měla v roce 2020 celých 10 896 „řídících a odborných pracovníků“ a 1 789 „administrativních a technických pracovníků“. Zdá se vám to šílené? Mně rozhodně ano. Přesně toto se dnes na vysokých školách děje – a zásadně to mění povahu vysokoškolského vzdělávání. Ale uslyšíte o tom na MSNBC? Pochybuju.

Existuje dětská knížka s názvem Every Body (Každé tělo), která obsahuje věty jako: „Ještě než ses narodil, skupina bílých mužů si začala vymýšlet spoustu představ o lidském těle, které nebyly pravdivé. Říkali, že jistý typ těla je nejlepší a že být tlustý je špatné a být hubený je dobré. Neměli pravdu, ale spousta lidí je poslechla.“

Určitě se najdou lidé, kteří tomu zatleskají, ale pro mě je to příklad všeho, co je na dnešní levici špatného: ze všeho hned dělá rasismus, žene malé děti jako vojáky do první linie kulturních válek a bezostyšně popírá hmatatelnou skutečnost: totiž že obezita škodí zdraví.

Redakce Los Angeles Times odsoudila návrh, aby městské úřady jednoduše zakázaly stany pro bezdomovce v okruhu 150 metrů od škol. (Aby toho nebylo málo, Oregon nyní pokutuje vás za to, když požádáte bezdomovce, aby se odstěhovali jinam, případně aby nepřebývali před budovou, kde se snažíte provozovat obchod.)

MrBeast je jednou z největších hvězd na YouTube; provádí velkolepé kousky, často v podobě charitativních darů, které následně zaplatí z reklamy, protože tyto jeho vylomeniny generují miliony zhlédnutí. V roce 2023 udělal video s názvem „Financoval operaci šedého zákalu pro 1 000 lidí“ – a to z něj udělalo zloducha. Reportér deníku Washington Post na Twitteru napsal: „Co je třeba skutečně léčit, je pohled společnosti na postižené lidi.“ Podle něj se jedná o „systémový ableismus“ a MrBeast „zřejmě považuje postižení za něco, co je třeba řešit“.

Atlantic uveřejnil článek s názvem „Rozdělování sportů podle pohlaví nemá smysl“, který obsahoval perly jako: „Udržování binárnosti v mládežnických sportech posiluje představu, že chlapci jsou ve sportovním prostředí od přírody větší, rychlejší a silnější než dívky.“

Atlantic není okrajový plátek. Ani Washington Post nebo Los Angeles Times, takže prosím přestaňte předstírat, že to je jen bezvýznamná hrstka lidí, kteří mají potíže s realitou. To, že jsou chlapci od přírody větší, rychlejší a silnější než dívky, není „představa“ – je to očividná pravda. Autor článku v Atlanticu hovoří o „výzkumnících“ (předpokládám, že své výzkumy publikují v časopise New England Journal of WTF) pracujících s hypotézou, že „rozdíl, který mezi chlapci a dívkami zjistili, byl pravděpodobně způsoben socializací, nikoliv biologií“.

To je šílenství. Studentské koleje oddělené na rasovém základě? Snahy držet bezdomovce na ulici? Nechat slepé lidi, ať jsou slepí dál, a přitom operovat dětem genitálie svévolněji než kterákoli jiná země a dělat podrazy na sportovkyně, aby nemohly vítězit ve své disciplíně? Toto má být vaše představa soucitu? Toto je podle vás liberalismus?

Prosím vás! Vidět je lepší než být slepý. Rozdělení ve sportu podle pohlaví má dokonalý a zřejmý smysl. Na obezitě není nic dobrého. Nepředkládejte mi výběr delirií a pak mě nenazývejte „konzervativcem“, jen protože s vámi nechci plout na lodi bláznů.

Vím, že si někteří lidé myslí, že chyba je ve mně, že to já jsem si vzal „červenou pilulku“. A to je další důvod, proč jsem chtěl tuto knihu napsat: přimělo mě to pročíst si všechny editorialy, které jsme napsali od roku 2003 až do stávky, která nás v roce 2023 zastavila, a bylo to velmi poučné. Věděl jsem, že se za dvacet let změnilo hodně věcí – ale změnil jsem se i já? Na to jsem se při svém pátrání zvlášť zaměřil.

A je jasné, že v prvním desetiletí vysílání našeho pořadu množství prostoru věnovaného tepání republikánů a toho, co dělají špatně, výrazně převyšovalo kritiku levice – ale to proto, že levice nedělala nic zvlášť šíleného nebo odporného. Obama proměnil krajinu satiry ve spálenou pustinu – což bylo skvělé pro naši zemi, protože to nebyl šašek –, ale humoristé to měli těžké, zejména všichni pravicoví humoristé, když se snažili najít něco legračního na Nancy Pelosiové. I pokud s její politikou nesouhlasíte, musíte uznat, že je chytrá a tvrdá – a to není vtipné. Zatímco my jsme měli Sarah Palinovou, zlatý důl pro satiru. Nebyl to férový boj.

Ale věci se mění. Za tu dobu, co běží Real Time, se toho změnilo hodně. Vzpomínám si, jak jsem v letech Bushe a Obamy dělal vtipy o tom, jak jsou mileniálové křehcí, a poslouchal jsem své hosty, kteří tvrdili, že nová nastupující generace – generace Z – to vše zvrátí. Ale ukázalo se, že se nezmohli vůbec na nic. Naopak to ještě vyhrotili a přinesli novou úroveň přecitlivělosti, kultury obětí a naprostých nesmyslů, o kterých si odmítám nalhávat, že jsou nějakou širší formou liberalismu.

Skutečnost, že někdo může věřit, že zjevné fyzické rozdíly mezi pohlavími vyplývají ze socializace, vypovídá o zásadním problému, který dnes máme: rodiče vychovávají své děti jako své vrstevníky, namlouvají jim, že jsou malí géniové, a pak se všichni najednou máme tvářit, že je naprosto normální vážně se zabývat předvídatelnými mozkovými prdy, které jako by vzešly ze zadku malého dítěte. Připomíná mi to monarchistické státy, kde pětileté dítě zdědí trůn a všichni dvořané pak musejí plnit rozmary batolete, a ještě je racionalizovat. Něco jako Bílý dům za Trumpa.

Takže jestli to vypadá, že nemám rád ani jednu stranu… budiž. Mám rád jednotlivce, ale věřím, že až se historici budou ohlížet za tímto obdobím amerických dějin, nebudou nás dělit na ty tábory, do kterých se v současnosti sami dělíme.

Na obou stranách uvidí tytéž patologie a odpudivé rysy – jen se prostě projevují u různých lidí různým způsobem. Když se ohlížíme zpět na Římany nebo Egypťany, nemluvíme o žabomyších půtkách, které svrhly jejich vládu, i když jistě i oni sváděli své vnitřní pře. Historikové mají sklon mluvit o nich souhrnně jako o lidech náležejících určitému historickému období a na jejich myšlení zdůrazňují spíše to, co měli společného. Myslím, že o nás budou psát stejným způsobem.

Například si myslím, že budoucí historici charakterizují Američany jednadvacátého století jako odpůrce vědy. Bude na ně takto působit třeba popírání ekologického kolapsu ze strany pravice. Stejně tak ovšem i těhotní muži a cenzurování myšlenky, že covid mohl vzniknout v laboratoři, protože je „rasistická“.

Obě strany jsou domýšlivé. Amerika je velmi úspěšná země a historie ukazuje, že zřejmě není možné zabránit jednomu škodlivému vedlejšímu účinku, když národ dosáhne svého vrcholu: lidé se pak chovají jako rozmazlení, samolibí pitomci, kteří zapomínají, co je to skutečné strádání, a jsou posedlí blbostmi. Opět se to projevuje u obou stran, jen u každé jinak.

Velké množství lidí na obou stranách uvěří čemukoli, co jim přijde e-mailem a co očerňuje „druhou“ stranu nebo podporuje tu jejich. Obě strany s chutí „zavrhují“ ty lidi, se kterými nesouhlasí. Obě strany rády hovoří s velkým sebevědomím o řadě témat, aniž by měly v rukou fakta. Jakkoli, a to je důležité, to má horší důsledky na pravici.

Ano, důležitá poznámka: důsledky intelektuální degenerace pravice jsou horší jak v krátkodobém horizontu (mohli bychom přijít i o to, že Amerika bude řízena „postaru“ – však víte, o takové ty věci jako volby, právní stát a tak), tak v dlouhodobém (v ničení životního prostředí dosáhneme bodu zvratu, asi jako kdybychom vybili úplně všechny včely). Takové to u nich je.

V roce 1994 jsem napsal pro časopis Playboy článek s názvem „Váhavý konzervativec“, který obsahoval tyto věty: „Jsem konzervativnější, než jsem si kdy myslel, že budu, ale když už tedy jsem, snažím se přiznat si, že to pramení z cynismu ohledně efektivity vládnutí. Pramení to ze ztracených ideálů; z toho, že můj mozek vyhrává a mé srdce prohrává. Smířím se s tím, protože by byla hloupost tomu odporovat, ale také to není nic, nad čím bych se rozplýval. Nemělo by se zapomínat, že být liberální by mělo být cílem, k němuž se ubírá úsilí jak země, tak člověka. Liberální znamená otevřený, ochotný zkoušet nové věci, dychtivý dostat se někam dál.“

To je staré třicet let; dnes to cítím v podstatě stejně. Takže argument, že jsem si vzal nějakou červenou pilulku, neberu moc vážně. Pět let se všichni demokraté, které jsem měl v pořadu Real Time, smáli mému „alarmismu“, když jsem říkal, že Trump nikdy neuzná svou prohru ve volbách. Viděli jsme, jak to dopadlo.

Vždycky jsem se snažil pohlížet na každé téma, na každého kandidáta, na každé volby nově a nezaujatě – byl to prostě můj poctivý úsudek, že každý demokratický kandidát na prezidenta byl příčetnější, soucitnější a praktičtější než jeho republikánský soupeř. Stále si myslím, že Al Gore a John Kerry by byli lepší než George W. Bush, že Obama byl lepší, než by byl McCain nebo Romney, a že Hillary by byla a Biden je lepší než Trump.

Ale demokraté jsou dnes bezpochyby větší magoři než kdykoli předtím. Takto mluvil Obama v roce 2018 o excesech své vlastní strany: „Průměrný Američan si nemyslí, že musíme systém úplně zbořit a předělat. Existuje spousta voličů, kteří se nechají přesvědčit, … a spousta demokratů… kteří prostě jen chtějí, aby věci dávaly smysl. Prostě nestojí o nějaké šílenosti.“

Ach, ano, doktrína „bránit šílenostem“. Ale jak ji realizovat v době, kdy je druhá strana ještě nebezpečnější? To je výzva, před kterou stojí celá naše země, a výzva, kterou já osobně shledávám v tom, že každý týden chodím ven bez ochrany „týmu“. Ale publikum je mi neuvěřitelně věrné a za to jsem mu neskonale vděčný. Máme k sobě velkou důvěru postavenou na lásce k upřímnosti, ne na tiché domluvě po způsobu „jasně že ti zahraju tu tvoji“.

Zde je úryvek z editorialu, který jsem napsal u příležitosti svých šedesátin:

Vztah s publikem je nejdůležitější vztah mého života. Děti? Na děti nemám čas, musím ještě přepsat svůj článek. Do něj vždy vkládám svou energii. Je tím, co mám na světě nejraději. To je moje pravda; tak jsem se narodil; říká mi to moje tělo a vždycky mě v tom utvrzovalo. Proto jsem se k publiku vždycky choval jako ke svému příteli – a myslím tím skutečného přítele. Důvěřuji lidem v něm natolik, že jim řeknu i věci, které by raději neslyšeli. Neshodneme se na všem a ani nemusíme, protože přátelé se kvůli neshodám neopouštějí. Někdy se dokonce pohádáme, protože upřímnost je láska a přátelé si nenalhávají blbosti.

Už to chápete, viďte. Jinak byste nečetli tuto knihu.

1

Strany

Nezasloužený úspěch

Jmenujte téměř jakoukoli práci: zubní hygienistka, klaun na rodeu, venčitelka psů, Santa v obchoďáku, určovatel pohlaví u kuřat – všechna povolání vyžadují nějaký definovatelný soubor dovedností. Jedinou výjimkou je člen Kongresu.

To je práce, kterou můžete dostat, i když právě sedíte ve vězení. Můžete být úplně vyšinutý, a přece tuto práci získáte. Když dostanete infarkt, nechají to za vás dělat vaši ženu. Stačí vám úsměv a odznáček s vlajkou. Řekl bych, že stačí mít hmatný puls, ale do Kongresu už byly zvoleny i mrtvoly; mnohem větší nároky jsou kladeny na imigranta, který skládá občanskou zkoušku. V osmačtyřiceti státech nemůžete volit, pokud jste ve vězení, ale v každém státě můžete z vězení kandidovat do Kongresu.

Naprosto nezajímaví lidé mohou v Kongresu přijít k dost zajímavému životu, a právě proto tolik nudných šedých myší opakuje každou blbost, kterou jim partaj nařídí. Zaručuje jim to něco, co je víc než víra, rodina, vlast nebo objektivní realita: udrží si tu nejlepší práci, jakou kdy mohli dostat, aniž by k tomu jejich líný, nevzdělaný zadek měl sebemenší předpoklady.

Vysokoškolský titul? Nepotřebujete ani střední školu. Lauren Boebertová ji nemá a sedí v rozpočtovém výboru. Kdyby nebyla v Kongresu, nejspíš by dostala flek na stánku u dálnice, kde by oprašovala pytlíky se sušeným masem.

To by ovšem neměla dvě placené kanceláře, jednu ve Washingtonu a druhou ve svém okrsku. Neměla by zaměstnance, kteří za ni zvedají telefony a celý den jí lezou do zadku. Nikdo by ji nezval do televize a neptal se na její názory. Nemohla by jezdit na exotické placené výlety – chci říct, mise za účelem zjištění faktů.

A chcete vědět, co je na tom všem tak skvělého, že kvůli tomu někdo začne opakovat cokoli, co se mu řekne? Nuže: titul, kancelář, personál, pozornost, dobrý stůl v restauraci. „Kongresman“ je doslova jediné zaměstnání na světě s takovou prestiží a tolika výhodami, které můžete získat, i když jste úplný trouba s naprosto nulovými schopnostmi, znalostmi nebo kvalifikací.

Mike Johnson by asi mohl vytírat zvratky v obchoďáku, ale trvalo by mu to celý den. Zatímco v Kongresu je vytírač zvratků Mike Johnson velký pán. Muž, který má respekt. Když přijde a požádá o nejlepší stůl, vědí, co mají říct: „Pane, tohle je zverimex, cukrárna je hned vedle.“

Práce v Kongresu je prostě mnohem lepší než zvedání činek v CrossFitu, což ostatně Marjorie Taylor Greeneová dělala, než upřela své bláznivé oči na hlavní cenu. A jakmile jednou tuto práci získáte, je vaše na celý život. Míra znovuzvolení ve Sněmovně reprezentantů v roce 2022 byla 95 procent – to je lepší jistota stálého zaměstnání, než má pedofilní kněz.

V roce 2022 se rozšířilo video, na kterém zaměstnankyně Walmartu velmi veřejně odchází z práce. Vystoupila v rozhlase a všechno to šlo ven: „Seru na tuhle firmu, seru na tuhle pozici a seru na toho tlustýho línýho zmrda Chrise Price, dávám výpověď!“ Texaský zástupce Chip Roy také jednou řekl Kongresu, aby si tu práci strčil někam. Řekl: „Tato instituce je podvod. A my bychom měli odročit jednání a zavřít to tady.“

Ale Chip Roy nikdy neskončí. Protože žádná jiná práce, kde by blbec dostával plat za to, že se vozí v limuzíně, neexistuje. Chip dostává sto sedmdesát pět tisíc ročně, má zdravotní pojištění zdarma, skvělou penzi, půl roku volna a k tomu milion a půl dolarů ročně v podobě „příspěvku“ na výzdobu kanceláře nebo, ehm, „různé“. A navíc: Může si ho nechat kouřit od lobbistů. A on to se svým nicneděláním dotáhne až do televize, což je, jak všichni víme, americký sen.

A to „nicnedělání“ myslím doslova. Jakmile vás jednou zvolí, nemusíte vlastně nic dělat. Žádné hodnocení výkonu na konci roku. Nikdo si vás nezavolá do kanceláře a neřekne: „Myslím, že to nefunguje.“ V podstatě nemáte žádného šéfa.

Tedy kromě voličů. To je jediná věc, kterou musíte udělat, abyste si všechny ty výhody udrželi: pokud je váš obvod plný lidí, kteří si myslí, že volby byly zmanipulované nebo že ve vakcínách jsou mikročipy nebo že muži mohou mít děti, musíte jim přikyvovat a pak to zopakovat v Kongresu. A tak to taky dělají.

Nancy Maceová je členkou Sněmovny reprezentantů za Jižní Karolínu a první žena, která vystudovala vojenskou školu zvanou Citadela. Po 6. lednu byla pobouřena a postavila se proti vlastní straně; během jediného dne poskytla asi tucet rozhovorů, v nichž Trumpa odsoudila. Brzy poté už o něm nechtěla ani mluvit. A o něco později hlasovala pro vyloučení Liz Cheneyové za to, že tvrdila přesně totéž, co ona sama.

Spousta lidí v Americe si myslí, že je vlastenka, ale mně připadá spíš jako žadatelka o funkci na nejbližším nároží. Postavila se na stranu vzbouřenců kvůli „lajkům“.

Lhát jako pán

George Santos je republikán z Long Islandu, který nějakým způsobem vnikl prostřednictvím volebního procesu do Sněmovny reprezentantů, kde reprezentuje stále větší část americké společnosti: lháře.

Pokud máte o Santosově životě poněkud mlhavé představy, nebojte se, on na tom není o nic lépe. Až budou natáčet jeho životopis, bude začínat slovy „Na základě nepravdivého příběhu“. Lhal o svém vzdělání, kariéře, sexualitě, charitativní činnosti – co za rodinu vychová takového člověka? Těžko říct, protože lhal i o ní. Lže, jako když prase kadí – pokud to nedělá právě teď, tak se k tomu zrovna chystá.

Santos tvrdil, že chodil do prestižní přípravné školy Horace Manna; tam o něm nemají žádné záznamy. Ani na Newyorské univerzitě, kde podle svých slov získal titul MBA, ani na Baruch College, o níž lživě tvrdil, že ji absolvoval v jednom procentu nejlepších studentů a reprezentoval ve volejbale. Řekl bych: to si nevymyslíš – ale on to dokázal.

A vyvolává to spoustu otázek, počínaje: Když už lžeš, proč zrovna o volejbale? Také tvrdil, že vedl charitativní organizaci, která vykastrovala tři tisíce toulavých koček. To sice neudělal, ale i kdyby ano, tak bych se tím spíš nechlubil.

Dobře, je snadné si z George Santose dělat legraci, ale neměli bychom u něj přehlížet širší souvislosti – protože tento muž je průkopníkem něčeho zcela nového v americké politice. Jistě, lháře jsme tu měli už dřív, ale vždy šlo o to, aby se z okraje přiklonil do středu vlastní strany – což Mitt Romney nazval „vzít grafo a zatřepat s ním“. Santos si však jako první uvědomil, že vzhledem k tomu, že jsme dnes všichni hermeticky uzavření ve svých mediálních bublinách, můžete před voliči obou stran předstírat cokoliv a nikdo z obou stran si toho nevšimne.

Některé Santosovy lži se líbí spíš krajně pravicovým republikánům; například to, že bezvýhradně podporuje Trumpovo popírání volebního výsledku. Nebo když přímo v sálech Kongresu dělá rasistická gesta. Nebo když tvrdí, že byl zázračným dítětem z Wall Street, které vydělalo miliony prací u Goldman Sachs, což samozřejmě nebyl, nebo že byl makléřem přes luxusní jachty, což samozřejmě nebyl.

Ale Santosův obvod není republikánský obvod: Biden v něm zvítězil o osm bodů. Jak se tedy stalo, že byl v obvodu s převládajícím demokratickým smýšlením zvolen bílý nacionalista, který miluje Trumpa a popírá volby? Jednoduše – také jim namluvil to, co chtěli slyšet.

Liberálové milují politiku identit a obětí, takže George řekl, že má nádor na mozku. Také prohlásil, že byl jedním z prvních Newyorčanů hospitalizovaných kvůli covidu. A že při slavné střelbě v nočním klubu Pulse v roce 2016 přišel o čtyři spolupracovníky.

George uvedl, že pochází z Brazílie, která je z drtivé většiny katolická, ale když kandidoval v New Yorku, řekl, že je žid a že jeho prarodiče utekli z Ukrajiny před nacisty. Přesně tak, jeho židovští ukrajinští předci unikli holocaustu tím, že se narodili jako katolíci v Brazílii. Jeho imigrační politika zní: „Musíme zabránit lidem, jako jsem já, aby se dostali do této země.“

Také o sobě tvrdí, že je napůl černoch, i když pochybuji, že je to ta polovina, která nosí sako s fleecovou vestou. A ovšemže – je gay. Nebo aspoň od té doby, co se rozvedl se ženou, s níž byl ženatý; došlo k tomu dva týdny před začátkem kampaně.

Ano, George umí správně polechtat i demokraty. Jednou pronesl: „Jsem velice, velice gay.“ Co to znamená „velice gay“? Máš modrou fajfku u profilu na Grindru?

Zato republikánům se George pochlubil, že se 6. ledna „osobně zúčastnil povstání“, a na Twitteru psal hashtagy jako #DemsAreDestroyingAmerica [demokraté ničí Ameriku]. Ale to spoustě demokratů v jeho okrsku zjevně nevadilo. Podstatné pro ně bylo, že je statečný, smutný, hrdý gay, napůl černoch a latinskoamerická oběť holocaustu. S nádorem na mozku. Ještě aby ho nevolili – divím se, že ho rovnou nepozvali na předávání Oscarů.

Všichni se pořád ptají: „Jak se tam takový člověk mohl dostat?“ Já vám řeknu jak: protože nikoho už nezajímá podstata. Všechno se řídí podle kmenové příslušnosti. Jediné, na čem záleží, je: „Je z našeho týmu?“ „Dělá to po našem?“ Santos je prostě první, kdo si uvědomil, že to můžete dělat podobojí a projde vám to, protože lidé zcela odfiltrují vše, co do jejich vyprávění nezapadá. Republikáni milují vítěze a demokraté milují lidi, z jejichž životního příběhu máte chuť se zabít.

Osobní světová válka

Amerika v současné době akutně trpí zvláštní duševní nemocí, která spočívá v tom, že vše dokazuje to, čemu jsme již věřili, a vše se vrací k tomu, co již nenávidíme. Všechny dnešní problémy, od pandemie po válku, se stávají zatěžkávací zkouškou našeho reflexivního stranictví: Je možné vzít nesmírně složitou situaci, která se stoprocentně netýká vaší věci, a přesto z ní nějakým způsobem udělat součást vašeho problému? A naše odpověď zní: tak se dobře dívejte.

Američané okecají cokoli, aniž by se museli namáhat myšlením. Takže republikáni přirozeně svedli Putinovu invazi na Ukrajinu na to, že Biden je nejhorší prezident všech dob, a demokraté na to, že Trump je nejhorší prezident všech dob. Což ovšem byl, a ne že ne.

Ale nejsem si jistý, jestli mohu sledovat Bidenovu logiku až do konce, když do toho zatáhl i 6. leden se slovy: „Podívejte, jak byste se cítili, kdybyste sledovali, jak dav vyrazí dveře britského parlamentu, vtrhne do něj, zabije pět policistů a sto čtyřicet pět jich zraní? Nebo do německého Bundestagu? Nebo italského parlamentu? Myslím, že byste se divili.“

Dobře, ale pokud si Putin myslel, že ho Trump opravdu tak podporuje, proč nezaútočil, když byl Trump ještě ve funkci? Přinejmenším stojí za to si tuto otázku položit, pokud nejste zajatci jediné nesmiřitelné myšlenky.

Nikole Hannah-Jonesová je kurátorkou Projektu 1619, který považuje rasismus za rozhodující faktor v podstatě všech problémů v Americe – nebo zřejmě kdekoli jinde. Pravila: „Měli bychom se zajímat o Ukrajinu. Ale ne proto, že tamní lidé vypadají jako bílí. … Všichni lidé si zaslouží být svobodní a být vítáni, když je v jejich zemi válka.“

Samozřejmě. Souhlasím. A ti lidé tam nevypadají jako běloši – oni jimi jsou. Možná by nám to mělo připomenout, že když proti sobě bojují dva nejbělejší národy na světě, rasismus je stále špatný, ale špatné jsou i jiné věci. Není to jako avokádo, nemusíte to cpát do všeho.

Republikánská prezidentská naděje Nikki Haleyová ví, co zavinilo zmatky na Ukrajině: „Důvodem, proč se Ukrajina ocitla v této situaci… je to, že Spojené státy byly zcela a naprosto rozptýleny… Musíme zastavit tuto národní sebenenávist, která se v naší zemi odehrává.“ Samozřejmě! Sebenenávist! Nenávidím se za to, že mě to nenapadlo!

Uhodnete, co podle Pata Robertsona stálo za válkou na Ukrajině? Napovím vám: v letech 1980, 1990, 2006 a 2020 Pat předpověděl konec světa kvůli nějaké znepokojivé informaci ve zprávách. Nebylo tedy od věci, když Pat prakticky z posledních sil prohlásil, že Putin „šel na Ukrajinu, ale to nebylo jeho cílem. Jeho cílem bylo vystoupit proti Izraeli“.

Protože právě tam podle Bible dojde ke konci světa – v Izraeli. Odtud to Patovi letí do Ježíškova. S mezipřistáním na Ukrajině. Kdo proboha rezervoval tuto letenku, Delto?

A pak to začne být opravdu divné: QAnon John říká: „Nepovažuju tuto ‚invazi‘ na Ukrajinu za něco ‚špatného‘. Vidím ji jako vyčištění velmi zkorumpovaného centra operací Kabaly.“ Ach ano, Kabala, to je ten pedofilní kroužek elitářských pojídačů dětí, který je podle QAnona skutečným světovým problémem, a když vypukne válka, jde přirozeně opravdu o ni.

Není divu, že vláda přidává do vakcín čipy, aby vás mohla sledovat, lidi.

Vanity Fair chce, abyste věděli, že „boj o Ukrajinu je také bojem za práva LGBTQ“, a naopak plukovník Mitchell Swan, republikán, který kandidoval do Kongresu v Georgii, prohlásil: „Povolení vojenské služby transsexuálům vysílá našim protivníkům zprávu, že se více soustředíme na sociální experimenty než na obranu naší země.“

Aha. Transgender, to je klíč k ukrajinské situaci. Jo, Putin byl se svou invazí na vážkách, a pak se jednou večer díval na reprízu M*A*S*H, uviděl desátníka Klingera v ženských šatech a zavelel: „Pošlete tam tanky!“

Posedlostí Moniky Crowleyové z Fox News byla vždycky kultura zavrhování, a tak přirozeně usoudila: „Z jedné strany zuřivý ukrajinský odpor, z druhé strany sankce… Rusko je zrušeno.“ Počkat, Ukrajinci by neměli klást odpor invazi, protože se tím stávají součástí cancel culture? Ale není právě jejich země tím, co se tu ruší?

Justin Bieber jednou navštívil podkroví Anny Frankové v Amsterdamu a zapsal se do knihy hostů: „Anne byla skvělá dívka. Doufejme, že by byla Belieberem.“¹ Jako by všem těmto lidem mluvil z duše. Neberte si to osobně, ale neberte si osobně úplně všechno. Na Ukrajině se neválčí o vaše oblíbené bolístky – válčí se tam kvůli Vladimiru Putinovi.

A Putin je zlý – moc, moc zlý. Vyhazuje lidi z okna a švindluje v hokeji. Ale pořád je lepší než člověk, který každou konverzaci stočí k Bitcoinu. Moje oblíbené téma je PETA,² ale nemyslím si, že Ukrajinu napadli kvůli tomu, že jsme nevykastrovali dost koček.

A garantuju vám, že právě teď někde nějaký chlápek, kterému ne a ne stát, říká nějaké holce: „Tohle se nikdy nestalo, dokud nepřišla Ukrajina.“

Šokující prudérie

V roce 2021 CNN popsala uvolněný večer strávený s republikánským kongresmanem Mattem Gaetzem takto: „Účastníci večírku, občas oblečeni ve společenském oděvu z politické akce, kterou právě opustili, se mísili a sdíleli drogy jako kokain a extázi. Někteří měli sex.“

Počkejte chvíli: Divoké večírky v hotelových apartmánech – neměla by to být záležitost demokratů? Neměli by demokraté být stranou volné lásky, zábavy a zapomnění, kde jste nechali zaparkované auto? Republikáni přece nemohou být „konzervativní“ stranou přizdisráčů a najednou nám brát naše drogy a šukat s našimi ženami. Večírky s bazény plnými nahých žen pořádal v Bílém domě JFK – a nyní má být jeho pokračovatelem Matt Gaetz?

Republikáni přece nemohou desítky let peskovat liberály za přílišnou toleranci k sexu a drogám, a pak se obojímu sami v tichosti věnovat.

A Gaetz není jediný: bývalý republikánský předseda Sněmovny reprezentantů John Boehner se nyní živí prodejem trávy – jako já zamlada. Marjorie Taylor Greeneová se údajně věnovala „polyamornímu tantrickému sexu“ a Ashli Babbittová, bojovnice MAGA,³ která zemřela při šturmu na Kapitol, jak se ukázalo, žila v trojici se svým manželem a další ženou. A o Trumpovi raději ani nezačínejte.

Dokonce i jejich duchovní poradci jsou zrůdy. Jerry Falwell junior se zřejmě po náročném dni na biblické škole rád odreagovává sledováním, jak si to s paničkou rozdává kluk od bazénu. Já vím, že republikáni jsou líní a milují outsourcing,⁴ ale no tak. Toto je na hony vzdálené tomu, když jeho otec udělal celonárodní téma z toho, že jeden panáček z Teletubbies byl fialový, tedy gay, jej.

Co se to tu stalo? Republikáni vždycky mluvili jako Grover Norquist, když o kansaském kongresmanovi přistiženém ve striptýzovém klubu řekl: „Protože Politico zveřejnilo jeho tanec s nahou dámou na klíně ve striptýzovém klubu, není to už člověk, kterého můžete u voleb doporučit své sestře.“

To je Republikánská strana, kterou znám! Tak upjatá, že by mohla svým zadkem brousit diamanty. Naproti tomu liberálové používali svůj zadek tak, jak to Bůh zamýšlel: k pašování drog.

U republikánů se vždycky dalo spolehnout na to, že to budou páprdové a suchaři s šarmem mokrého hadru. „Morální většina.“ Nixon zahájil válku proti drogám a Nancy Reaganová o nich nikdy nepřestala plácat tu svou stupidní hlášku „Prostě řekni ne“. Její manžel měl komisi pro vymýcení pornografie. Pokud byla něco zábava, republikáni byli proti.

Málem dostali mrtvici z toho, že Clintonovi někdo vykouřil ptáka. Vymysleli výchovu k úplné abstinenci. Mitt Romney nikdy neviděl sám sebe nahého. John Ashcroft jednou zakryl prsa soše. Rick Santorum nosí svetrovou vestu.

Newt Gingrich kdysi řekl, že demokraté jsou „stranou totálního hédonismu, totálního exhibicionismu, totální bizarnosti, totální podivnosti“. No, když se večer vydaří, tak ano. A upřímně řečeno, Newte, když jsem věděl, že náplň mého průměrného pátečního večera je podle tebe morálně odsouzeníhodná, bavil jsem se tím lépe.

Nechci žít ve světě, kde liberálové jsou upjatí, zatímco konzervativci si užívají a berou drogy. Kdysi dávno byli pravičáci ti, které všechno pohoršovalo. Oni byli tou stranou, která zaváděla kodexy veřejného projevu, černé listiny a rozdmýchávala morální paniku a požadovala zrušit některé televizní pořady.

A teď jsou to liberálové? Ano, to jsou. To my teď vysáváme ze všeho zábavu: z Halloweenu, Oscarů, dětství, Twitteru, komedií. Jako by se woke děcka na univerzitní půdě rozhodly ztělesnit ty nejhorší rysy jižanského baptisty, a to je špatně. Protože je to kulturní apropriace.

Kdyby demokraté vždycky tak tvrdě hlídali morálku jako teď, přišli by o spoustu hrdinů: žádný FDR, žádný JFK nebo RFK, žádný LBJ, žádný Clinton, žádný Martin Luther King Jr.⁵ Demokraté jsou teď stranou, která nedokáže rozlišit mezi Anthonym Weinerem⁶ a Alem Frankenem.⁷

Nebo Katie Hillová, nadějná demokratická kongresmanka z Kalifornie, která musela rezignovat, protože se stejně jako u Ashli Babbittové zjistilo, že žije v nesvaté trojici. A na obrázku drží vodní dýmku na trávu, což už bylo na naši novou puritánskou Demokratickou stranu příliš. Právě naopak, žena v trojce a s vodnicí v ruce by měla být emblémem demokratů: To vy jste sakra ti, kdo jdou do trojky, kdo kouří bong, kdo provozují tantrický sex – ne Matt Gaetz! Šukali jste v bahně a pálili podprsenky podle hesla „zapni, nalaď se a vypadni“,⁸ když to ještě nebylo v módě, zatímco tamti jsou strana, která odmítá péct svatební dorty pro homosexuály. Je nejvyšší čas to zase otočit.

Protože upřímně řečeno, být námi vám moc nejde a být vámi je na nic.

Vládnout až do první krve

Až se jednoho dne na půdě Kongresu strhne skutečná rvačka, neříkejte, že jsem vás nevaroval. A ano, blíží se to – něco takového jsme už mnohokrát viděli po celém světě. Dal by se z toho udělat zvláštní pořad s názvem Parlamentní bitky, kde by se vysílaly docela běžné debaty v zákonodárných sborech různých zemí, které se zvrhnou ve skutečnou rvačku.

Když my Američané sledujeme, že se v zámoří děje nějaká špatnost, vždycky si říkáme: „To se tady nikdy nestane.“ Mysleli jsme si to o terorismu, nošení roušek a o tom, že bychom se zařadili mezi země, kde lidé kadí na ulici.

A když jsme viděli, jak se právě na místech, kde by se lidé měli scházet a zdvořile řešit své neshody, tito lidé porvali, říkali jsme si: „Ha, ti cizinci jsou směšní! Země, kde demokracie sotva existuje a muži mají příliš mnoho chlupů na nohou – to se u nás stát nemůže!“

Ale stane se. Už brzy.

Nedávná studie zkoumala 365 případů fyzických potyček v parlamentech po celém světě v letech 1990 až 2018 a objevila klíč k tomu, kde ke rvačkám dochází. Víte, kde se v parlamentech neperou? V zemích s autoritářskými vládci. Protože tam by si to prostě nedovolili. A také proto, že jsou příliš zaměstnáni tleskáním diktátorovi.

A druhý typ zemí, kde se rvačky nekonají? Skutečné demokracie – jako jsme bývali i my. Bitky vypukají v zemích, které si nejsou jisté, kam patří. A k tomu směřujeme i my. I když věřím, že jako občané musíme najít způsob, jak se znovu navzájem mít rádi a respektovat, Kongresu už možná odjel poslední vlak. Proto bych rád navrhl, aby se naši političtí představitelé poučili od lidí, kteří pracují v jednom z nejúspěšnějších amerických odvětví – v showbusinessu –, a uvědomili si něco velmi zásadního: můžete dokázat velké věci a současně se navzájem sakramentsky nenávidět.

Říkám to proto, že by bylo jednodušší vyjmenovat skvělé filmy, kde mezi hlavními představiteli nepřevládala nenávist. Střihač filmu Šílený Max: Zběsilá cesta řekl, že Charlize Theronová a Tom Hardy „se nechtěli jeden druhého ani dotknout, nechtěli se na sebe podívat, nepostavili se k sobě čelem, pokud zrovna neběžela kamera“. Ale jak jim to ve filmu klape!

Režisér Roman Polanski svou herečku Faye Dunawayovou nenáviděl natolik, že jí odmítl dát přestávku na záchod, takže se vymočila do kelímku a hodila mu ho do obličeje. Víte, jak se jmenoval film, který spolu natočili? Čínská čtvrť. Ironické je, že pojednává o vodohospodářství.

Na konci filmu Důstojník a gentleman si Richard Gere odvádí Debru Wingerovou, ale když se zastavily kamery, nemohl se dočkat, až ji zase pustí. A při natáčení filmu Cena za něžnost Wingerová tak nenáviděla Shirley MacLaineovou, že jí naprděla do obličeje.

Eddie Murphy a John Landis to v Cestě do Ameriky vydrželi, ale když bylo po všem, Eddie řekl, že s Landisem „bude spíš než on dělat na dalším filmu“ Vic Morrow – kterému při nepovedeném kaskadérském kousku v předchozím Landisově filmu usekli hlavu.

Herci se mnohokrát nenáviděli natolik, že odmítali být současně na place, a to i při scénách, v nichž oba hráli.

Amerika miluje Billa Murrayho. Ale víte, kdo ho nemiluje? Každý, kdo s ním kdy pracoval. No a všichni, kdo kdy pracovali s Tedem Cruzem, ho taky nenávidí – proč to nemůže fungovat ve vládě? Seznam lidí, kteří to skousli a řekli: „Vím, že se nesnášíme, ale musíme natočit film“, je dlouhý a působivý.

A nejde jen o filmy: vaše oblíbené televizní hvězdy se nenávidí také! Ve Star Treku se kapitán Kirk neustále hádal s panem Spockem a stále se hádá s panem Sulu. A není žádným tajemstvím, že mezi Kim Cattrallovou a ostatními dámami ze seriálu Sex ve městě žádná láska nepanovala, a přesto se vždycky dokázaly domluvit, aby spolu natočily další díl o tom, že problém je vždycky v mužích.

Vláda by se měla naučit totéž. Ano, tady v příšerném, hrozném a nemorálním showbusinessu se navzájem nenávidíme, a přesto jsme schopni odvádět svou práci: děláme z vašich dětí komunisty a gaye.

Nešlapejte po svobodě

Před mnoha lety, v jedné předaleké televizi, jsem vyjádřil podporu libertariánství, protože tehdy to znamenalo, že nechci silnou vládu, která bude strkat své prsty až do mé ložnice, natož do lékárničky, a už vůbec ne do spodní zásuvky mého nočního stolku na levé straně postele. A na tomto přesvědčení dodnes nic neměním.

Ale někdy v mezičase se libertariánství přetavilo v děsivou posedlost kapitalismem volného trhu, založenou na románu Atlasova vzpoura od Ayn Randové, který nikdo, kdo má přítelkyni, nikdy nepřečetl celý.

Paul Ryan jednou řekl, že ho Ayn Randová naučila, „co je [jeho] soustava hodnot“. A já mu to věřím, protože její kniha má zvláštní přitažlivost pro lidi, kteří jsou tak trochu chytří, ale vlastně vůbec ne. Napsala věty jako „Peníze jsou barometrem společenské ctnosti“. Nebo: „Otázkou není, kdo mi to dovolí, ale kdo mi v tom zabrání“ – což zní jako hláška padoucha z Batmana. Když je vám devatenáct, tak vám takové hlášky připadají velmi hluboké, jako že vláda je špinavý trik, kterým slabí manipulují se silnými. A chápu, že když jste privilegovaný vysokoškolák, čtete to a říkáte si: „Jo, to je pravda – já přece nic nepotřebuju! Tak sklapni, tati, a zaplať mi školné.“

A pak jednoho dne odpromujete, a když si balíte věci, tak zjistíte, že jste svůj výtisk Atlasovy vzpoury přihodili do stejné banánovky jako svou pivní helmu a tričko, které vypadá jako smoking.

Což neznamená, že neexistuje spousta lidí, kteří se přiživují na vládě, nebo že mezi libertariánskými myšlenkami nejsou takové, kterým tleskám, třeba znovuzavedení čtvrtého dodatku⁹ nebo zrušení amerického impéria – ale libertariánství by měli libertariáni přestat ničit, nebo ať alespoň lépe vysvětlí rozdíl mezi tím, co dnes znamená být libertarián, a tím, že jste prostě sobecký kokot.

Když například vidíte semafor, správná reakce by měla být: „Skvělé. To je snadný způsob, jak zajistit, abychom do sebe všichni nenarazili“, a ne „Jak se vláda opovažuje říkat mi, kdy můžu a kdy nemůžu jet!“

„Bezpečnostní pásy? Odmítám žít v zemi, která se mnou jedná jako s malým dítětem – jsem jedinečný a chce se mi vzlétnout, svobodně jako orel, přímo skrz čelní sklo.“

Totéž s kontrolou potravin – kdo o ni stojí? „Lidé si mohou ke svému masu čichnout sami! A když jich pár umře, rychle se to roznese po okolí, že si lidi nemají dávat T-bone v Ponderose, a Ponderosa pak zavře – a je po problému, díky volnému trhu!“

Příliš mnoho dnešních libertariánů nevěří, že by vláda měla regulovat banky, zbraně, občanská práva, nebo dokonce pomáhat při přírodních katastrofách. A jsou agresivně nepřátelští vůči ochraně životního prostředí. Ale já mám vzduch rád. A vodu. Dalo by se dokonce říct, že jsem na ní závislý. Libertariáni také nenávidí Medicare a sociální zabezpečení – ovšemže tyto programy nejsou bez problémů. Ale je to pořád lepší než překračovat malomocné a přihlížet, jak lidské kostry serou do řeky, na což bych se díval opravdu nerad. Asi jsem v tomto směru sobec.

Co bych opravdu rád viděl, je návrat libertariánství na patřičné místo na politickém nebi – protože Američané si udržují silnou libertariánskou tendenci a myslím, že je to dobře. Hollywood před několika lety natočil film o zlu, které představuje násilí ve fotbale, s názvem Diagnóza: Šampión (Concussion, 2015). Film propadl, pravděpodobně proto, že pokud jde o fotbal, náš názor je zhruba takový: užívejme si tuto národní zábavu, místo abychom se věnovali té druhé národní zábavě, totiž říkat cizincům, jak mají žít své životy.

Fotbal je hra, která ničí tělo i mozek – ale to všichni dávno víme, takže ho buď zakažte, nebo o něm mlčte. A to říkám jako člověk, který není bezcitný k utrpení: když při baseballu vidím, jak jde receiver přes střed a schytá ránu, vždycky mě napadnou dvě věci. Za prvé: „Doufám, že to nezanechá trvalé následky,“ a za druhé: „Stačilo mu to na první down? Protože tenhle útok musíme vyhrát… Aha, on to ani neudržel? Ježíši Kriste, za co tě platíme?!“

Z násilí ve fotbale bych měl špatný pocit, kdybych se na zápas díval právě proto, abych viděl, jak někdo přijde k úrazu – ale od toho je přece NASCAR. Takže to není ten důvod. Na fotbal se dívám, protože je to skvělá hra, jejímž nešťastným průvodním efektem je, že mladí muži do sebe narážejí jako auta plná masa na demoličním derby. A líbí se jim to. Ano, zdá se, že se jim to líbí. Je to sport, kde hráči tak rádi slaví, že mají proti tomu dokonce pravidlo, které to trestá.

Paul Walker zemřel za volantem svého porsche. Nechápu lásku k autům; nemyslím si, že řízení je jako sex – myslím, že je spíš jako dojíždění do práce. Ale to je jen můj názor. Paul dělal to, co miloval.

Někdo kouří cigarety, někdo jezdí příliš rychle na lyžích, někdo chodí s Chrisem Brownem. Američané tráví spoustu času prací na vztazích – bohužel jsou to vztahy někoho jiného. Pokud se Rihanna chtěla vrátit ke Chrisi Brownovi nebo Hillary chce zůstat s Billem, je to jejich rozhodnutí, ne vaše. Nemáte právo bránit cizím lidem, aby udělali to, co nebo koho mají rádi, i když to není to, co nebo koho byste chtěli udělat vy.

Jen pár dní po smrti Davida Bowieho někdo vyhrabal starý rozhovor s vysloužilou fanynkou Lori Mattixovou, kde prozradila, že s Bowiem přišla o panenství, když jí bylo patnáct, v hotelovém apartmá, na haši a šampaňském, bez čehož by snídaně v roce 1972 nebyla úplná.

Podle svého vyprávění byla Lori víc než ochotná partnerka a David byl něžný a znalý milenec. A měl na sobě kimono. A byl to David Bowie, do prdele. Což není špatný způsob, jak přijít o panenství, když uvážíme, že při většině deflorací figuruje laciné pivo, dodávka a slzy. Jestli má tato historka nějakou oběť, pak toho chudáka, který musel ošukat Lori Mattixovou potom: Jak se chcete vyrovnat Davidu Bowiemu v kimonu? Teď si zkuste mluvit o „tlaku, který mě tíží…“.¹⁰

Ale podle internetových bojovníků za sociální spravedlnost to bylo strašné a Lori by na tom dnes byla lépe, přijít o panenství s nějakým ubožákem jménem Dan z matematické třídy. Jistě, Lori říká, že se jí to líbilo a stále líbí a nikdy toho ani na vteřinu nelitovala. Ale mýlí se, protože se ptala jen sama sebe; správně se měla zeptat blogerek nebo ženského kolektivu ve Winnipegu, protože ty vědí lépe než Lori, jak by se měla Lori cítit.

Myslel jsem, že jsme si všichni zvykli na mantru „žij přítomnou chvílí“. Asi ne. Někdy, když jste mladí a žijete přítomnou chvílí, patří k té chvíli i lehkomyslnost. Kdo může říct, že když byl mladý a cítil se neporazitelný, nevyváděl věci, které následně ohrožovaly jeho zdraví? Já určitě ano. A soucítím s tím bláznem, který by se mi v roce 1983 pokusil vytrhnout z ruky Jacka Danielse.

Záměrné nabušení hry

A ještě něco o fotbale…

V lednu 2023 se na fotbalovém hřišti v Cincinnati stala událost, která jako by vystihovala vše, co je v naší národní psychice špatně, a několik věcí, které jsou v pořádku. Šlo o velmi důležité střetnutí dvou týmů, které se probojovaly do play-off, Bengals a Bills, a jeho výsledek měl rozhodnout o tom, jak si jednotlivé týmy dál v play-off povedou. Pro hráče, kteří se tolik nadřeli a tolik toho obětovali, aby se dostali až tak daleko, to byl důležitý zápas.

Ale neproběhl. Protože na začátku zápasu při výkopu se po rutinním zákroku zhroutil obránce Damar Hamlin. Na hřiště přispěchali zdravotníci, pak přijela sanitka a všichni zatajili dech: nebylo to obyčejné zranění, šlo mu o život. Na té události je dobré následující: Damarovi se dostalo té nejlepší a nejrychlejší možné lékařské péče, která mu zachránila život; všichni se shodli, že prioritou je jeho život, nikoliv zápas; a hráči necítili potřebu dělat ramena a přehlížet to.

A co je špatně:

1. SKUPINOVÉ MYŠLENÍ. Hráči se ve fotbale zraní každou chvíli, dokonce je tu a tam ze hřiště i odvezou. Když na to dojde, hlasatelé, fanoušci i vedení NFL se přiklánějí k tomu, aby se v zápase pokračovalo – hráči se vrátí do šaten, aby se vzpamatovali, ale zápas je příliš důležitý na to, aby se jen tak zahodil. A co fanoušci? Ti, kteří po celou sezonu krvácejí za své týmy, kteří trpěli roky proher a kteří spoléhají na to, že fotbalová sezona jim do života vnese vytouženou vášeň a úlevu – někteří se dívají v televizi a někteří si naplánovali všechno možné, jen aby na stadion mohli vyrazit osobně. Přijde mi kruté a zbytečné poslat je domů jen s útržkem od vstupenky.

Ale asi po půlhodině, po několika záběrech na hráče plačící u postranní čáry, byl zápas zrušen a během několika minut se myšlenka, že by se tento zápas mohl dohrát, přesunula z kategorie sporných mezi nemyslitelné. Druhý den sportovní komentátor Skip Bayless prohlásil, že si myslí, že by se možná býval měl dohrát – prakticky přišel o místo jen kvůli tomu, že si s touto myšlenkou pohrával. Protože jsme národ ovcí.

2. HLOUPÁ LOGIKA. Všichni v televizi opakovali pořád to samé: „Zápas není důležitý – důležitý je život Damara Hamlina.“ Ano. Jistě. Samozřejmě. A je skvělé, že to mělo šťastný konec. Ale co to má, do prdele, společného s tím, že by se zbytek zápasu dohrál, zatímco by Hamlin ležel v nemocnici?

Kdybyste poslouchali jen samotný komentář, mysleli byste si, že po něm chceme, aby se znovu oblékl a vrátil na hřiště. Neschopnost pojmout dvě myšlenky najednou – připustit, že jeho život je důležitější než zápas a že dohrát zápas neznamená prokázat zraněnému hráči „neúctu“ – je deprimující. Kdyby se ten zápas dohrál, mělo by to nulový vliv na to, o čem jsme se všichni shodli, že je nejdůležitější – na jeho život. Lékaře na pohotovosti by utkání nijak nerozptylovalo, protože je při práci nesledovali koutkem oka. Všichni o celé situaci mluvili, jako by šlo o hru s nulovým součtem, kdy by odehráním zápasu nějak utrpěla péče o zraněného nebo jako by nás to nějakým způsobem svádělo k názoru, že jeho život je méně důležitý než fotbal.

A víte, kdo to pochopil? Damar Hamlin. První věc, kterou napsal poté, co se probudil, nebyla „Jak na tom jsem?“ nebo „Budu v pořádku?“. Bylo to: „Vyhráli jsme?“ Ne, Damare, tvůj tým nevyhrál, protože vůbec nehrál – protože žiješ v zemi blbců.

3. PŘEHÁNĚNÍ. Jedinou přiměřenou reakcí v Americe je reakce přehnaná. Myslel jsem, že fotbal se hraje bez ohledu na cokoli, ať prší, sněží nebo padají trakaře. Je to násilný sport, jak už jsme zjistili, ale pořád je to taky dobrovolný sport – v každém zápase dochází ke zraněním a hlasatelé říkají: „Za chvíli jsme zpátky,“ což znamená, že zatímco ze hřiště seškrabávají něčí ostatky, pustíme reklamu na pojištění Nationwide a všichni doufáme – nebo, pokud je vám to bližší, modlíme se –, že dotyčný bude v pořádku. A skutečnost, že se ještě během večera ukáže, že hráč v pořádku je, působí o to směšněji, že se všichni chovali, jako by znovu bourali Světové obchodní centrum.

4. POKRYTECTVÍ. Byla to podivná nehoda, která ani neměla s fotbalem mnoho společného; je zřejmé, že pokud vám zkolabuje srdce při rutinní hře, máte nějaký jiný zdravotní problém. Co však skutečně je běžnou praxí, jsou hráči odcházející do důchodu s chronickou traumatickou encefalopatií (CTE), kteří pak často nejsou schopni normálního života. Někteří kvůli tomu dokonce spáchali sebevraždu. Damar se naštěstí nyní zdá být v pořádku. Pokud ovšem nebude znovu hrát a během své kariéry nedostane tolikrát ránu do hlavy, že později v životě bude mít CTE a život mu kvůli tomu bude připadat nesnesitelný. Kdyby opravdu tolik záleželo na tom, aby se nikdo těžce nezranil, nezakázali by jeden zápas, ale zrušili by celý tento sport. Ovšem jak říkám, neměli by to dělat, protože všichni bychom měli mít možnost se v životě takto rozhodnout. Život tkví v kompromisech a ty by měly být vždy na nás samotných.

5. SLABOST. Při fotbale se nebrečí.

2

Vědění

Blbý, ale milý

Před několika lety jsem na CNN řekl, že si nemyslím, že by se Sarah Palinová někdy mohla stát prezidentkou, ale že „v téhle zemi plné blbců není nic vyloučené“. Šli jsme na přestávku, a když jsme se vrátili, Wolf Blitzer povídá: „Lidé si už stěžují, že nazýváte Spojené státy zemí blbců, a tak vám dávám šanci to vysvětlit.“ A já na to: „Není co vysvětlovat. Tak to prostě je.“

Říkával jsem, že nám volby trvají vždycky příliš dlouho, ale víte co? Kdepak, Američané jsou hloupí, potřebují víc času. Dřív jsem si myslel, že bychom to měli dělat jako Britové, kde mají volby odbyté za pět týdnů, nebo Francouzi, u nichž je oficiální délka kampaně dva týdny. Ve Francii jsem byl; přesně tak dlouho trvá, než si vás tam všimne číšník. A to jsou lidé, kteří stráví tři dny sháněním správného sýra, aby se hodil k hruškám. Jejich představě rychlého občerstvení odpovídá šnek. Když si opékali Janu z Arku, byla uprostřed ještě růžová.

Ale my nejsme oni. Američané jsou příliš povrchní a roztěkaní na to, aby se zodpovědně rozhodli během několika pouhých měsíců, nebo dokonce týdnů. Američané si vlastně myslí, že je to něco k chlubení, když říkají, že jsou cynici, takže politiku nesledují. Jen si moc nelichoťte. Cynismus přichází na řadu tehdy, když toho víte příliš mnoho; vy jste se naopak neobtěžovali dozvědět se vůbec nic.

A to je zvláštní, protože Američané jsou schopni se učit. Noam Chomsky kdysi o poslechu sportovního pořadu poznamenal: „Je zřejmé, že se na to vynakládá poměrně vysoká míra myšlení a analýzy. Ti lidé… se vyznají v nejrůznějších složitých podrobnostech… Na druhou stranu, když slyším, jak se lidi baví třeba o mezinárodních vztazích nebo domácí politice, je to na takové úrovni povrchnosti, že je to až neuvěřitelné.“

Což mi přišlo docela úžasné. Noam Chomsky že poslouchá sportovní pořady?

Ale jeho postřeh je správný. Ne že bychom neměli ponětí, jen svou mozkovou kapacitu používáme na blbosti. Než si lidé zajdou na taco, stráví hodinu zkoumáním Yelpu, jen aby našli to nejautentičtější. A to všechno kvůli něčemu, co jim za patnáct minut vyjde z druhého konce těla. Použijí šest různých webových stránek, aby si koupili letenku na víkendový výlet, ale je jim jedno, kdo bude čtyři roky řídit svět.

A co se týče lidí, kteří si tak úžasně neuvědomují spoustu důležitých věcí, není nic, v čem by si tato země libovala méně než ve „zvyšování povědomí“. Myslím, že je načase zvýšit povědomí o tom, že pokud jde o zvyšování povědomí, zvyšujeme ho příliš mnoho, což nás přivádí k šílenství, úzkosti a depresi.

Jsme si nepřetržitě tak vědomi všech špatných věcí, které by se mohly stát, že nám už došly i barvy. Fialová je nyní barvou Alzheimerovy choroby, lupusu, epilepsie, fibromyalgie a opioidové krize. Dřív jsem tu barvu měl rád, ale teď mě děsí k smrti.

Všechno, co si můžete koupit, se teď prodává také v růžové verzi, aby se zvýšilo povědomí o rakovině prsu, včetně růžového vrtáku na frakování, které nám rakovinu pravděpodobně způsobuje. Staples prodává růžové propisky, kancelářské sponky, nůžky – dokonce i růžovou sešívačku ve tvaru stužky. Jděte se tam projít mezi regály; budete si připadat, jako byste navštívili muzeum rakoviny. Jsem hrozný člověk, protože bych si rád koupil kancelářské potřeby, aniž bych potom potřeboval panáka?

A co fotbalisté s růžovými kopačkami? Dovolte mi, abych na tomto místě jasně uvedl, že jsem proti rakovině prsu. Ale snažím se jen na pár hodin vypnout – můžu se prostě podívat na zápas, aniž bych musel myslet na rakovinu? Všichni jsme o ní už slyšeli. Je to jako zvyšovat povědomí o smrti.

„Hej, co znamená ta černá stužka?“

„Smrt.“

„Co to je?“

„To je, když už nejsi naživu – chtěl bys vědět víc?“

Věděli jste, že v březnu se koná Světový den glaukomu? Taky Národní týden prevence otrav, Mezinárodní den povědomí o HPV a Světový den Downova syndromu? A že březen je rovněž Národním měsícem povědomí o kolorektálním karcinomu, Měsícem povědomí o poranění mozku, Měsícem povědomí o poruchách krvácení a Národním měsícem povědomí o hluboké žilní trombóze? A to máte jenom březen: přichází jako poranění mozku a opustí vás jako hluboká žilní trombóza.

Květen nám přináší Týden povědomí o soli – celý týden můžete přemýšlet o tom, co je sůl. Myslel jsem, že to víme. Nebo znáte někoho, komu vrtá hlavou, proč v restauracích hned vedle pepře dávají kokain?

Budweiser stáhl své reklamy ze Super Bowlu v roce 2021 a peníze věnoval na zvýšení povědomí o covidu, o kterém jsem do té doby měl shodou okolností docela dobré povědomí. Hej, Budweisere, nejsi na Zemi proto, abys zvyšoval mé povědomí – jsi tu od toho, abys ho naopak snižoval!

Lidi si potřebují občas vydechnout. Proto je tak populární marihuana. A samozřejmě meditace. Odpočinout si od problémů ostatních není „privilegium“ – je to nutnost. Nemusí mě každá reklama v televizi hned peskovat za to, že se dost nesnažím, protože zrovna sedím a koukám na televizi. Nemůžu se ani dívat na The Price Is Right,¹¹ aniž bych myslel na to, že svému psovi uříznu koule.

Členové posádek velkých leteckých společností teď během letu nosí odznaky Black Lives Matter. Hnutí ale můžete podporovat, aniž byste si ho museli neustále připomínat. Můžu si prostě dát rum s kolou a na vině za to, že jsem běloch, ujíždět až po přistání? Musíme každou dostupnou platformu používat jako obří věšák na problémy – oblečení, reklamy, sociální média, sportovní akce, předávání cen… dokonce i mléko?

Mám pocit, že celá tahle blbost začala mlékem. Někdo se v osmdesátých letech podíval na krabici od mléka a řekl: „Takové plýtvání! Proč nevyužít mléko při hledání ztracených dětí – co kdybyste odložili ty cereálie a místo snídaně radši vyrazili rozlousknout můj nevyřešený případ!“

Ale já nejsem soukromé očko. A nemám laboratoř, kde bych mohl léčit rakovinu. Musíme být pořád smutní ze všeho, s čím obvykle nemůžeme nic dělat? Stužky, vlajky, reklamy, hashtagy… jsou trochu jako ten člověk v letadle na vedlejší sedačce, který odmítá pochopit, že si nechcete povídat.

Úskalí gramotnosti

Když jsem po víkendech objížděl zemi se svými standup výstupy, sledoval jsem politické reklamy, které během volebních let běžely v místních televizích, a říkal jsem si: „Jak tohle může na někoho zabírat?“

Politické kampaně mívají dva druhy reklam: pozitivní, nebo jak jim říkám „všichni dobří rodáci“, kde vidíte policistu, stavebního dělníka, vojáka a příslušníka nějaké menšiny – a pak ty negativní, které působí, jako by je natočili příslušníci Navy SEAL s brýlemi pro noční vidění, a kde váš protivník vypadá jako vrah své manželky z epizody Dateline.

Když kandidáti v politických reklamách říkají: „Toto je i můj postoj,“ měli by na konci dodat: „Vy tupí sráči.“

„Jsem Brad Turnbull a toto je i můj postoj… vy tupí sráči.“ „Volte mě, protože si třesu rukou s hasičem!“ „Potkal jsem učitelku!“ „Znám se s policajty.“ „Mluvím s dětmi.“ „Mluvím s černošskými dětmi.“ „Mám na hlavě naraženou helmu a tvářím se ustaraně.“ „Ukazuju palcem na pohraniční zeď!“

No tak, je to můj palec, musíš přece vědět, že to dám! Koneckonců, neslyšeli jste mě říkat, že mám „pevné hodnoty“ a „přinesu vám pracovní místa“? Že „bojuju za vás“ a „stojím na vaší straně“ a chystám se „všechno zařídit“ a „rozbouřit stojaté vody“? A že mám plán – podrobnosti si povíme jindy –, jak „dát věci do pořádku“? Proboha, vždyť mám vyhrnuté rukávy – jaký ještě potřebujete důkaz, že jsem správnej chlapík?

Na rozdíl od mého oponenta, který maniakálně kdáká. A který „žije ve Washingtonu“. Hodní hoši žijí v Americe, která je skvělá a čistá; zlí hoši žijí ve Washingtonu – jak nechutné – a jsou to „kariérní politici“.

Existuje jev, kterému psychologové říkají Dunningův–Krugerův efekt: lidé s malými znalostmi mají sklon si o sobě myslet, že jsou mnohem chytřejší, než ve skutečnosti jsou. Obvykle je to neškodné a vede to jen k tomu, že rockové kapely vydávají konceptuální alba o robotech. Děsivé to ale začne být, když máme najednou prezidenta, který říká: „Čím je ho [čtení] míň, tím líp. Nepotřebuju, víte, dvousetstránkové zprávy o něčem, co se dá shrnout na jednu stránku.“

To řekl Donald Trump, ale mohl to klidně být i Reagan. Nebo George W. Bush. Antiintelektuální trend se v Republikánské straně v průběhu let prohlubuje a sílí. Zdálo se, že Trump je vlastně hrdý na to, že jako prezident přijímal rozhodnutí, aniž by o čemkoli cokoli věděl. Což z něj dělalo ideálního prezidenta pro národ lidí, kteří neustále zírají do svých telefonů.

Negramotnost nebyla Trumpovou hanbou, ale jeho poutem s námi; negramotný prezident negramotné země. Země, kde většina dospělých získává zprávy z Facebooku a 46 procent teenagerů je „téměř neustále“ online. Většinou s Andrewem Tatem.

Dříve než začneme řešit nějaké naše skličující konkrétní problémy tady v Americe, musíme přijít na to, jak může tato země vyřešit libovolný problém, když je tolik jejích obyvatel tak neřešitelně, ohromujícím způsobem a bezmyšlenkovitě hloupých. A to neříkám jako hyperbolu nebo z pouhé frustrace. Chci říct, že tato země je prostě možná empiricky, ověřitelně příliš hloupá na to, aby byla její existence nadále udržitelná.

Jay Leno kdysi dělal klasický pořad „Jaywalking“, kde kladl běžným občanům otázky, které jsme dříve považovali za triviální. V době internetu je tento pořad opět aktuální a stále je užitečným ukazatelem toho, kde přesně na škále ptačích mozků se nacházíme.

Zde jsou některé z odpovědí uvedených na tiktokové stránce nazvané Project Better:

OTÁZKA: Kdo jako první přistál na Slunci?

ODPOVĚĎ: Lance něco… Lance – Armstrong?

OTÁZKA: Jaké je největší město na světě?

ODPOVĚĎ: Myslím, že je to, jako… Asie?

OTÁZKA: Kdybyste se narodil v roce 2021, kolik by vám bylo let?

ODPOVĚĎ: Dvacet jedna.

OTÁZKA: Ve které zemi se nacházejí italské Benátky?

ODPOVĚĎ: Páni, já jsem budoucí učitel, tak bych to měl vědět… Paříž?

OTÁZKA: Odkud pochází královna Alžběta?

MUŽ: Z Egypta.

ŽENA: Z Brazílie.

Tak mi řekněte: Pokud je země tak silná, jak silný je její lid, jakou budoucnost může mít takhle debilní obyvatelstvo? Být dospělý a myslet si, že člověk může chodit po Slunci! Nebo že největší město na světě je… Asie! Přitom každý ví, že je to Evropa.

Tato země už prostě nemá žádné vzdělávací standardy – vypustí vás ze státní střední školy a dají vám diplom, aniž byste museli cokoli umět nebo vědět. A to bývalo posláním škol: umět a vědět. Já vím, že je superdůležité přestat naše děti opečovávat – nebo co já vím, naopak s tím pořádně začít – a určitě je třeba vyškrtnout z osnov kritickou rasovou teorii – nebo, kdo ví, možná z ní udělat jedinou osnovu –, ale když už vedeme tyto boje, mohl by si někdo všimnout, že děti vlastně nic neumějí?

Když se jich zeptáte: „Obíhá Země kolem Slunce, nebo Slunce kolem Země?“, 28 procent Američanů vám odpoví, že Slunce, kde přistál Lance Armstrong, se otáčí kolem Země. A Země se točí kolem NASCAR. Američané vědí, že žijí v nejlepší zemi na světě, ale čtvrtina z nich nedokáže vyjmenovat ani jednu složku její vlády a všechny tři dokáže vyjmenovat necelá polovina. Celých 80 procent si myslí, že ramadán jsou ty nudle, které jedí vysokoškoláci. Čtvrtina Američanů tvrdí, že za poslední rok nepřečetla žádnou knihu, a zbylé tři čtvrtiny jsou lháři.

V poslední době jsou nejžhavějším hitem v nakladatelstvích omalovánky pro dospělé, které najdete v knihkupectví v sekci označené „Vážně?“. Lidé vždycky řeknou: „Rád čtu,“ ale radši se v tom moc nepitvejte. Myslí tím, že si šli do Barnes & Noble koupit kalendář s kočkami a cestou ven si vzali další knihu o vaření v multifunkčním hrnci. Nebo knihu o osobním růstu. Nebo jeden z mnoha příběhů o chlapci, který zemře a v nebi se setká s Ježíšem a vrátí se zpět mezi živé. Nebo něco, co je určeno pro mladistvé, jako Harry Potter nebo Stmívání. Je čtení a pak je čtení: Šifra mistra Leonarda je asi taková literatura, jako je gumový medvídek šelma.

Facebook, Instagram, TikTok – to nejsou zdroje pro čtení ve smyslu získávání skutečných a hodnotných informací; nahradily čtení, abyste měli víc času fotit si svého ptáka. Promiňte, ale zírání do telefonu z vás čtenáře neudělá, stejně jako sledování ohňostroje z vás neudělá astronoma. Když si necháte potetovat zadnici, taky to z vás neudělá chodící galerii.

Nekonečné léto

Jedním z největších poražených v naší válce proti vědomostem je léto. Jak si může léto, roční období, kdy tradičně dáváme mozku odpočinout, zachovat svou výjimečnost, když období hlouposti nyní trvá po celý rok? Jak si můžete dopřávat zaslouženou dovolenou pro svůj mozek, když jste z intelektuální práce dali výpověď?

A to všechno bylo skvělé – protože jste si to zasloužili! I když jste šli na letní brigádu, byla to stejně jen divná práce na pár měsíců. Nebo jak se tomu říká dnes – „job“.

Výplatní křivka

Školné základ života

Bratrstvo kočičích bobků

Žebrácká hrdost

Univerzita tupého věku

Krutocivilizace

Od řeky k hoři