Obrana absolutního postoje

Publicistické a jiné texty z šedesátých let

Karol Sidon

Akropolis

Publikace vychází za podpory Nadace Židovské obce v Praze

a Ministerstva kultury ČR

© Karol Sidon, 2025

© Preface Zdeněk Pinc, 2025

© Graphic & Cover Design Toman Design, 2025

© Filip Tomáš — Akropolis, 2025

ISBN 978-80-7470-529-8

ISBN 978-80-7470-548-9 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-549-6 (ePUB)

Lákají mne příběhy, nad nimiž možno jenom zoufale krčit rameny.

Literární noviny, 25. července 1968

Když jsem byl panicem, začal jsem být básníkem. Obojí se výborně doplňovalo. Co se mi nepodařilo ve funkci prvé, uskutečnil jsem ve funkci druhé.

Literární noviny, 7. srpna 1965

Jedete do Osvětimi? Tady se ještě mohli zachránit, kdyby vyskočili.

Někteří vyskočili. Většinu jich postříleli. Hlídali to shora, seděli na střechách vagonů.

Literární noviny, 1. října 1966

Já nejsem černý a oni nejsou bílí: kam až tedy může sahat porozumění?

Literární noviny, 25. července 1968

Reprodukce pochází z Digitálního archivu časopisů, provozovaného při výzkumné infrastruktuře Česká literární bibliografie Ústavem pro českou literaturu AV ČR, v. v. i. – https://clb.ucl.cas.cz/ (kód ORJ: 90243).

Úvodem

Když více než osmdesátiletý úspěšný a talentovaný spisovatel přistoupí na vydání svých textů z mládí, odhadoval bych, že tak činí, neboť předpokládá, že tyto texty mají nějaký význam i mimo dávno zašlé aktuální souvislosti. Když více než osmdesátiletého přítele tohoto autora požádají, aby k tomu textu napsal předmluvu, pak nepochybně proto, že se očekává, že na takové souvislosti bude schopen poukázat.

Karola Sidona znám opravdu dlouho, déle než půl století, a vždy jsem jej pokládal za svého přítele. Je o několik let starší než já a v polovině šedesátých let minulého století jsem já ještě žádné literární ambice neměl. Přesto jsem se v redakci tehdy prominentního týdeníku Literární listy ocitl o několik měsíců dříve než Karol Sidon, který v Literárkách publikoval již několik let. Psal se rok 1968 a do okupace zbývalo ještě pár důležitých měsíců. Karol byl v té době znám především jako scenárista Juraje Jakubiska a já jsem byl snad známý předák studentského hnutí. Prožili jsme spolu těch několik měsíců probuzené svobody a asi nejvíc nás poznamenaly potom ty první dny po srpnové okupaci, kdy jsme vydávali legální Literární listy pokoutně a takřka ilegálně, a pak po podepsání moskevských dohod 28. srpna 1968 jsme také prožili rozkol v této redakci, který je dnes už spíše zapomenut, ale tehdy šlo o otázku zcela zásadní. Přihlásit se k podepsaným dohodám a být s „Nimi“ tak jako „Oni“ prohlašovali, že jsou s námi, anebo tyto kapitulantské dohody odmítnout, a tak vlastně vypadnout z „normality“ a posléze pak důsledně i z legality. Většina byla v té době pro společnou frontu, a tak odstartovala trapná předehra tuhé normalizace, v níž osmašedesátníci ještě vedli ústupové boje. Redakční menšina, renomovaný spisovatel Jaroslav Putík, Karol Sidon a já, kompromisy dělat nechtěla. A tak naše texty nedošly publikace nejen v Literárkách, ale nakonec nebyly publikovány vůbec. Můj text dokonce odmítli sazeči v tiskárně Melantrich vysázet, protože hodnotil dubčekovskou kapitulaci jako zradu. Tento boj přinesl první porážku a těch dalších pak bylo nepočítaně. Pro nás, Karola a mne, byla osudová zkáza Literárek, tehdy už nikoliv Literárních listů, ale jen Listů. Karikaturista Milan Liďák známý jako Haďák tehdy poznamenal, že půjde-li to takhle dále, z titulu brzy zůstane jen „Y“. Dopadlo to hůře. Listy odešly do emigrace. A z nás se stali disidenti.

Já jsem nastoupil v Družstevní službě Praha 1 jako „PHDR“ čili pochozích hlídek dispečer. Karol se nějakou dobu pokoušel uživit jako scenárista při adaptacích klasických autorů, ale posléze po několika peripetiích skončil jako prodavač tisku PNS v Jindřišské ulici. Tuhle kariéru mu překazila aféra kolem osobního života Ludvíka Vaculíka, který normalizovaný tisk skandalizoval nechutným způsobem.

Prodavač novin Sidon zareagoval pro sebe signifikantním způsobem a věnoval čas v prodejní budce PNS tomu, že nůžkami pečlivě vystříhal z jednotlivých novinových výtisků skandální fotodokumentaci. Takto upravené noviny šly opravdu na dračku, také jsem si tehdy jedny koupil, ale Karol dostal z budky vyhazov, byl propuštěn. No a pak se naše cesty rozešly. Já jsem tady zůstal a Karol odešel do Německa na studium Hochschule für Jüdische Studien v Heidelbergu. Již předtím se prudce judaizoval. Neměl to snadné. Odbornou terminologií byl totiž „tatínkovec“. Kdo se narodí židovské matce, je v židovském smyslu Židem. Pokud matka není Židovka, ale otec ano, musí tento člověk, pokud chce být Židem, konvertovat. Studium trvalo několik let a pro Karola to byla hodně těžká léta nejenom ekonomicky. Studium však slavně ukončil, byl sice nejstarším studentem v ročníku, ale tím nejúspěšnějším. A mohl zastávat úřad rabína.

Do Prahy se tedy vracel nikoliv spisovatel Karol Sidon, ale rabín Sidon, a pokud se nepletu, jeho spisovatelská aktivita na řadu let pohasla. Tuto část Karolova života jsem už sledoval spíše zpovzdálí, ale se sympatiemi a plným respektem.

Zdeněk Pinc

Absurdní divadlo v městě Ž.

Tvář, červenec 1964, ročník 1, číslo 5–6, s. 16–18

Město Ž. má šedesát tisíc obyvatel a má též divadlo, které sestává z hlavní budovy, z budovy správní, budovy zkušební, z dílen a ze 322 osob personálu. Hraje se denně: opera nebo balet nebo činohra. Návštěvnost je 55 procent. 347 představení ročně, to znamená roční výtěžek 2 miliony korun — na první pohled suma dost vysoká, ale dělíme-li ji počtem zaměstnanců, vyjde nám, že měsíční příjem každého z nich by měl činit pouhých 510 Kčs.

Z tak velikého příjmu by se sotva dalo žít, a proto stát divadlům v takovéto situaci vypomáhá. V celostátním měřítku přispívá ročně na divadla částkou 210 milionů — a tak si divadlo v městě Ž. může z této sumy strhnout jen pro sebe 6 milionů a svým 322 osobám tak zabezpečí průměrný měsíční příjem jednoho tisíce pěti set.

Nemysleme chvilku na mnohem vyšší číslice ztrát v národním hospodářství a tvařme se, že problém divadel je posledním případem, před jehož rozřešením stojíme. Nuže:

Jako v každé správné detektivce je okamžitě na očích nepravá matoucí stopa: divadla by měla předvádět hry takové, herci by měli hrát tak, režiséři by měli režírovat tak, že by se lidé prali o vstupenky! Dnes v městě Ž., městě nikterak nekulturním, panuje vzhledem k divadlu nálada lhostejná. Intelektuálské kruhy sice vědí, že v některých hercích je více, než jim repertoár dovolí, ale do divadla jdou jen tehdy, když jim text hry není jinak přístupný. Studenti zase penězi neoplývají, a tak jdou raději dvakrát do kina, než by se jednou po dvě hodiny nudili ve třetí řadě v divadle — krom toho není ze třetiny levných míst v divadle vidět na jeviště. Ostatním měšťanům pak vyhovuje jen klasika nebo odvážná legrace. (Bylo by dobré s lidmi zacloumat! Podívejme se na Semafor!) Ale problematika divadelní úrovně je klamnou stopou. Představme si totiž klidně, že by divadlo v Ž. skutečně bylo středem zájmu, že by lidé skutečně stáli dlouhé fronty na lístky, že by diváci zaplnili s vděčností i místa, ze kterých není vidět na jeviště: ekonomická, a tedy podstatná situace by se změnila jen minimálně — stát by nedoplácel šest milionů, ale „jen“ pět a půl.

Je to špatná detektivka, ale já jsem ji nevymyslel — hned příští stopa je ta pravá: propusťte tedy dvě třetiny divadelního personálu! Při stejné výši měsíčních příjmů bude divadlo moci žít jen z vybraného vstupného a nepříjemná gloriola příživnictví rázem pohasne…

Ale i to je falešná detektivka, neboť vycházíme z falešného, neexistujícího stavu. Vzpomínám si na maličkost, která objasní současný stav. Ředitel dospěl k názoru, že nemá smysl živit neschopné lidi, a podal návrh na propuštění dvou členek souboru. Závodní výbor, jehož nesouhlasu se ředitel nejvíc obával, návrh schválil. Jaksi náhodně, protože jinak je jeho posláním hájit práva a zájmy personálu. Ředitelův návrh zamítl národní výbor. Ale ředitel se nevzdal; spor trval dva dlouhé roky a členky, které se po celý ten čas neobjevily na jevišti, na prknech, která znamenají svět, pobíraly po ty dva dlouhé roky dál svůj dřívější plat.

Detektivka začíná znovu, ale trochu složitěji. Zapletli se do toho lidé. A pak, vlastně to ani není už detektivka, protože konec je jediný možný a známý (snížit stav o dvě třetiny osob), spíš jde o jakési obohacení, o psychologii…

Kdo z nás by si vzal na svědomí celé dvě stovky lidí, celostátně se to bojím počítat? Kdo by těm lidem, jednomu po druhém, uměl říci, tak jdi si, kam chceš? Kam se vrtne zpěvák, který nikdy nedělal nic jiného než divadlo a zpěv — a ani to neumí dobře? Kam půjde takový příslušník průměrné řemeslné šmíry, když divadla budou propouštět? Jistě, většina uměleckého personálu má s uměním málo společného, snad řemeslo, ale ani to mnohdy ne…, ale když to šlo dříve, dříve nebyla kritéria tak vysoká, divadlo je chytlo jako chytí mucholapka mouchu… kdo jim na vlastní odpovědnost rozváže pásku na očích, když stojí na okraji srázu?

Nebo je snad možné se domnívat, že ti lidé právě z lásky k divadlu odejdou?

Je snad možné, že si uvědomují, kdo jsou?

Nepřehánějme, ale vědí oni vůbec, že jsou příživníky?

Nevědí nic. Nechtějí nic vědět. Nechtějí nic slyšet. Zacpávají si uši svou hysterickou láskou k divadlu tam, kde by měli poslouchat suchá čísla. Nechtějí si připustit otázku po pravém smyslu, protože by tu otázku musili vyřešit, protože totiž ta otázka je otázkou morální odpovědnosti. Odejít, nebo neodejít. Žít s vědomím příživnictví, nebo se kochat uměním? Žádný z herců si tu otázku tak nepostaví, protože není dost silný pro zásadní rozhodování. Je ostatně velmi málo lidí, kteří se dovedou v zásadní otázce rozhodnout ve svůj neprospěch z čisté lásky. Láska herců k divadlu není čistou láskou, není láskou k divadlu, ale je čistou sebeláskou. Neříkám, že tomu tak není v jiných uměních, ale u divadla to bije do očí. Doposud však jsou zde závodní výbory, které v této záležitosti bohužel nepodporují vývoj k lepšímu, ale které v rámci pečování o dobro zaměstnanců hájí zájmy stovek zbytečných, kteří tvoří kádr celého divadelního šneka, zájmy starých zabydlených mazáků, z nichž mnohé už není ani na jevišti vidět. Zato mládí je v pohybu! Jeden rok přijme divadlo výborného mladíka; mladík je však výborný a příští rok odchází na jinou scénu. S tím se počítá. Odejde nadaný herec a ředitel hledá náhradu. Přijme na zkoušku tři mladíky, zjistí, že se předešlému nadanému herci nevyrovnají, a mladíky zase koncem sezony propustí. Přestože by mohli být divadlu prospěšnější než mnozí ze staré gardy, jejichž zájmy hájí závodní i národní výbor. A v tom je ta tragédie.

Udělejme malou odbočku od abstraktního k jednotlivému. Seznámil jsem se blíže s jedním z oněch tří mladíků přijatých na začátku sezony na zkoušku. Je mu pětadvacet, loni se vrátil z vojenské služby, má roční dcerušku a jeho manželka (také herečka) žije s dceruškou v městě U., kam byla přidělena. „Nedodělal jsem DAMU, vyhodili mě na konci druhého ročníku, že nemám talent. Tak jsem šel na vojnu. Co jsem moh dělat? A pak teda měla mít Jana najednou to dítě, tak jsme se vzali. Ale aby sis nemyslel, my jsme spolu chodili už od prvního ročníku. Teď to byla prostě jen taková smůla. Ale holka je teda hrozně krásná… Já vím, že třeba budeš mluvit s jinejma, který nás oba znali… oni si všichni mysleli, že jsem jí to dítě udělal schválně, protože by se se mnou třeba rozešla, ale to není pravda. Ona náhodou ví, doufá, že ve mně něco je. Hraje v U., tak si myslím, kdybych se tam moh dostat… No… A tady? To by si to musel znát celý. To víš, na začátku, to mi toho naslibovali, prej já nevím jak vysokej plat… Teď beru šest stovek a nemůžu ani poslat sem tam něco na holku… Ale dobře, uznávám, že to maj zlý s těma penězma… žádnej to tady nemá tak dobrý, abych mu moh závidět, s penězma… Ale slíbili mi, že si zahraju! Jo! Dali mi jednu velkou roli sice, takovou ňákou skoro kabaretní srandu… a na to já prostě nejsem. Já jsem halt jinej naturel, spíš takovej civilní. To jsem tenkrát nevěděl, to vím až teď. Bodeť by se jim to líbilo. Mně se to taky nelíbilo… Přece se nedá něco dělat s odporem. To jsem to dělal s odporem, když jsem viděl, že mi to nejde, když mi to všichni dávali najevo. A od tý doby jsem nedostal jednu pořádnou roli. Teď mě můžeš vidět akorát tak se blbě poflakovat po jevišti. Z takovejch těch malejch rolí je ti jen trapně. Řekneš dvě slova a děláš ostatek času, jako bys byl opravdickej. Vydržel jsem to dlouho, ale pak, když jsem slyšel, že ředitel uvažuje o tom, že mě pustí k vodě, tak jsem se namích a rovnou jsem mu řek, aby mi dal nějakou pořádnou roli, něco, co bych moh dělat civilně, abych mu moh dokázat, a nakonec i sobě, co ve mně je. No, samozřejmě že mi neřek, že mi tu příležitost nechce dát, tak se kroutil… Tak jsem mu řek, že si teda sám nacvičím jednu roli z PARAŠUTISTŮ a aby mi dovolil to jednou zahrát. To je prostě můj naturel, to já vím. On neřek, že ne, tak jsem to nacvičil. Úplně sám. Dovolili mi to zahrát a… No, to bylo taky všechno. Nikdo neřek, ‚hele, to bylo docela dobrý, to jsme od tebe nečekali…‘ nebo: ‚člověče, ty to prostě nedovedeš, jdi od toho‘. Ani slovo. A proč? To jsem se dozvěděl až pozdějš, že to bylo domluvený už předem, než jsem s ředitelem mluvil, že poletím. To mě teda namíchlo! Tak jsem si řek: i kdyby tě nakonec eště chtěli, pudeš pryč. Mám teďka takový dvě želízka v ohni, no, ale jak to dopadne, to nevím. Přinejhorším půjdu do nějakýho vojenskýho souboru, prachy tam budou… no, ale… halt s uměním…“

Vyrozuměl jsem jen ze situace kolem mladíka, že se musí jednat tvrdě na nepravých místech. Anebo přesněji: jelikož ředitel nemá dost dlouhé ruce, aby se dostal na kobylku starému zabydlenému kádru, musí být tvrdý a nelítostný tam, kde by bylo spíš zapotřebí vychovávat, dávat možnosti — než bít po hlavě. Nikdo totiž neřekl zcela jednoznačně, že mladík, o kterém byla řeč, je bez talentu. A také nikdo z dotázaných nepochyboval o tom, že za dané situace je záhodno mladíka pustit k vodě. Nenahradil předešlého úspěšného herce. Dovedu si představit, že to jistě potrvá ještě dlouho, než se v divadle v Ž. objeví někdo, kdo úspěšného mladíka nahradí; ale i ten jistě odejde — a kolotoč bude pokračovat. Kolik mladých herců projde divadlem a pro všechny bude divadlo ne vzpruhou, ale překážkou, přes kterou se nepřenesou, ztratí sebedůvěru a skončí v některém armádním souboru, kde kynou vyšší platy, ale s uměním halt to bude konec…

Moje řeč se chýlí ke konci. Divadlo je obluda, která se vnucuje lidem, kterým je lhostejná. Není to zlá obluda, je to obluda žebrák. Něco jako žebrák, který se tváří, jako by nežebral, ale vybíral povinnou daň. Víme, že je to žebrák, ale tváříme se, že to doopravdy daň je. Když se to tak vezme, proč vlastně těch 322 lidí nechodí s nataženou rukou po městě Ž.? Bylo by to jen oboustranně otevřenější. 210 milionů ročně na divadla, to znamená 16 Kčs ročně od každého občana státu. Co je to? Almužna, nebo daň? Nebo snad lup? Máme se rozčílit? Ale na koho? Se svými patnácti sty to nejsou žádní velcí vyděrači. Přitom jich musí být člověku až líto, když je vidí mrzačit se na špatných hrách. Mladík, o kterém byla řeč, se objeví v jedné hře jako mladý mrzák o berlích v divadelním nevěstinci (autor zřejmě chtěl poukázat na skutečnost, že za války bývají mladíci ranění do nohou), pozdraví pouze a usedne na židli. Až do konce obrazu sedí na stejném místě a tváří se, jako by cosi vykládal podobným zbytečným individuím, jako je on sám. Přihlíží tupě, když se děje cosi podstatného, stupidně lelkuje, když se neděje nic. A je to člověk, který má skutečné problémy, vypadá zdravě a chytře, o něco usiluje. A divadlo z něho dělá… Co? Šaška, kterému se nikdo nesměje. Kterého lidé od samého počátku na jevišti přehlížejí, nic jim do něho není, nechtějí ho vidět, ale dovolí mu jeho existenci. A to ovšem není jenom jeho případ. Ne, humanismus v nás nám nedovolí rozčílit se na divadlo, protože divadlo, to jsou lidé. A člověk, to zní hrdě! Koneckonců přispět 16 korunami ročně, to není tak hrozné, člověk si rád někdy do toho divadla zajde, přece jen je to takovej zvyk. Nakonec je to jediná instituce v městě. Kultura musí být. A ty lidi si člověk na svědomí vzít nemůže.

…a mladá, vysoce inteligentní herečka řekne: „Divadlo by mělo smysl i tehdy, kdyby v hledišti seděl jeden jediný člověk, kterému by to něco dalo.“

Očekávání

Literární noviny, 3. dubna 1965, ročník 14, číslo 31, s. 6

1.    Je po potopě. Na národním výboru v Dunajské Stredě visí vyhláška — slovensky a maďarsky — zakazující evakuovaným návrat. Uvnitř ticho. Dveře, na něž klepu, jsou zavřené. Konečně se jedny otevírají. Ptám se, zda bych mohl dostat propustku do uzavřených oblastí. Udivený pohled. Chvíle absurdity. Propustku? Už není uzavřených oblastí. A jestli je chci hledat, ať jedu nebo jdu směrem do Komárna.

2.    Autobus do Čalova odjíždí za půl hodiny. Slunce pálí; skryl jsem se v plechové, rozpálené čekárně. Za špinavými skly se objevuje černě oblečená žena s brejlatým chlapečkem. Asi se ho chce na okamžik zbavit — ukazuje, aby si šel sednout ke mně. Chlapeček uctivě pozdraví: „Čókolom.“ Abych ho hned nepoděsil češtinou, odpověděl jsem samozřejmě: „Čókolom.“ Chlapeček se posadí vedle mne a culí se jak měsíc. Já taky. Zkouším to nejdřív se slovenštinou a pak zvolna přecházím na jazyk český. Jen jsem však pronesl jednu dvě věty svou rodnou řečí, přitrhla černě oblečená maminka a chlapečka vykázala z čekárny.

3.    Jedu do Čalova. Vypuká bouřka. Blesky se křižují, hrom bije, lije. Ale velká voda, kouř pálené zvěře, stavení potopená až po střechy, nikde nikdo. Znuděně klímám. Když znovu otevřu oči, ještě prší. Déšť hloubí jamky do lesklé půdy polí, která už nemají z čeho urodit. Kalná obloha se zrcadlí v bezpočtu mělkých louží a velkých rybníků. Zbytky zátopy. Ráj kachen a husí. Zčásti je zatopená i silnice. Hlína navršená na jejím levém okraji je černá jako kolomaz, jako kolomaz rozteklá po silnici.

4.    Čalovo připomíná Dunajskou Stredu a Dunajská Streda předměstí kteréhokoliv většího města. Jen dvojjazyčné nápisy přesvědčují, že zde je Žitný ostrov. Do ulic praží slunce. Poledne, obchody jsou zavřené. Na národním výboru se dozvídám, že propustky se nevydávají, ačkoliv směrem na Komárno se nepouští — muž, který vydával propustky, záhadně zmizel.

5.    Kolem jezdí náklaďáky a výsměšně zvedají gejzíry vody. Po dvou hodinách déšť poleví. Stoupám po chmurně se lesknoucí silnici k závorám, za nimi se modrá obzor. Před budkou u závor hlouček dělníků a dva příslušníci VB. Jeden fantasticky šilhá. Druhý posílá nazpět auta a skútry, lidi. Pro mne zastavil náklaďák. Abych se prý podíval. Na vodu zrcadlící oblohu, na vodu, jež místy zalévá i betonku, na pole vystupující z hladiny, na kukuřičná pole bez kukuřice, na lesklou a mokrou hlínu a útržky hnijící zeleně. Na hejna kachen a hus. Na podemletou trať, dnes už vypodloženou piloty a sjízdnou. Na zkušební lokomotivu, záběr po záběru starostlivě se sunoucí po kolejích, trhavě dýmající jako naolejovaná fajfka, na vymleté a vylomené pláty betonu, trčící do výšky. Ve vesnici Tôň vidím dva sesuté domy. A hned vedle je už zase sucho a na dvorku se suší česnek. Snad bych měl zoufat nad tím pohledem. Ale když občas řeknu: „To je strašný,“ cítím, že lžu, jako když tiskne.

6.    Z Čalova do Číčova je to víc než deset kilometrů. Země stále vlhčí, pole zdemolovanější, polehlejší, cesta napůl zalitá vodou, a jak jdu, vždycky dva kroky přede mnou se hladina rozvíří hejnem prchajících čolků. Jediná smrt, kterou jsem za celou tu dobu viděl? Několik vyschlých žabích mumií. Zato narážím na nečekanou překážku: stržený most přes kanál. Civí na mne kalná voda a trčící beton. Já civím na to. Naštěstí na protějším břehu rybaří polonazí muži v gumákách a na mém břehu čekají přivázané necky. Tady kolem kanálu bují život. Posádka náklaďáku a několik lidí z blízkého lesíka mě povzbuzují v pouti přes kanál v neckách. Pak znovu úmorné vedro, žár, jenž bije do týla a do krku, a kilometry a žár a naplavené větve, kusy stromů, trámy na polích… Dojel mě děda na kole. Maďar z Kľúčovce: viděl tu vlnu vody, jak se valila, běžel, metr a půl vysoká vlna, zastavila se před jeho domem a on říkal, že teď už nahoru nepůjde, ale stejně ho evakuovali. První tady byli maďarští vojáci, Maďaři a Rusové, poručík neporučík, popad svini, ať si je, jak chce špinavá, naši přišli později… a to už nebylo poručík neporučík, taky se jim špinavá prasata trochu eklovala. Na rozcestí nasedne a šlape si to do Kľúčovce, kde je jen dvaatřicet zřícených domků.

7.    Vstupuji do Číčova a dýchá na mne pohoda. Na silnici vůz s koňmi, asi patnáct opálených staříků, mužů a chlapců. Co dělají? Pokrčí rameny. Nerozumějí? „Číčov?“ ptám se. Prý ano. Vyprahlými ústy se ptám v prvním stavení po hospodě. Nerozumějí. „Eterem,“ vymáčknu ze sebe. Ukáží mi rukou a nesrozumitelně vykládají… Voda žádná, ani k pití, ani k vidění. Čisťounká, klidná vesnice. Polední ticho… Jen tři vétřiesky sjíždějí dolů a zanechávají za sebou štiplavý pach vápna a chloru a sdělení, že hospoda je u národního výboru a národní výbor nedaleko. Vojáci mluví česky. Jak sestupují, je jich stále víc, je tu stále vlhčeji, pach chloru a vápna je intenzivnější. Na národním výboru mi dají napít a taky doprovod, a pak také vysoké holínky do zátop. Ano, skutečně jsme v Číčově. Vidím už vyschlou ulici, lemovanou dvěma řadami z větší části sesutých domů. To, co spadlo, bylo postaveno po osmačtyřicátém na znárodněném majetku. Jenže tehdy nebyly pálené cihly a každý stavěl z domácky dělaných nepálených cihel. Ty nasákly, změkly a celý dům šel k zemi. Střecha pokryla postele, skříně, knihy, aktovky, televizory, boty, motorky… To všechno se rázem stalo uzavřenou minulostí. Tito, co bydlili zde, se před nedávnem brali. Těmto zůstalo ve vodě na sto pytlů cementu. Jiným před dvěma roky při vichřici spadl dům: nebyl pojištěný a musili ho postavit za vlastní peníze znovu. Střecha zlomená vpůli, civící okna, po dvorku naplavený majetek, dříví nachystané na zimu. Kola visící jako zázrakem na mrtvých stromech. A najednou si uvědomuji otřesnou skutečnost, že jsem doprovázen bývalými majiteli těchto domků, skříní, zahrad, téhle minulosti. Zvedají ze země, z bláta a ze zelených řas boty, ukazují na psí boudu, na zbylé dvě slípky a kohouta: znovu překvapeně hledí na zahradu, plnou rzivých mrtvých stromků… Je to všechno trochu divné, ale už to dávno není tragédie. Vyčkává se, kolik zaplatí pojišťovna. Co budou dělat teď? Pojedou za rodinami, pokud je tu nemají, vezmou si dovolenou… nikoho to tady nebaví, dělat jaksi není co…

Ptám se těch několika, kteří dovedou slovensky, co dělali, když povolila hráz. Nechtěli snad vodu zadržet rozevřenou náručí, nechtěli odtáhnout své domky na vršek, proč nezachránili alespoň to nejnutnější?

Dozvídám se něco, co je pro každého Čecha, vždycky trochu živnostnicky založeného, naprosto fantastické: zachraňovali majetek družstva, dobytek, slepice, prasata, traktory… zatímco jejich domy pohřbila voda. Jejich televizory a motorky. Družstevní bylo pro ně v tu chvíli důležitější. Můj údiv se jim zdá právě tak fantastický jako mně jejich počínání.

8.    Vojáci se vracejí do kasáren. Kolona aut se zabořuje do krajiny, potopené z větší části pod vodou. Číčov, to je dnes přes dvě stě zničených domků. Ale Trávnik skýtá dojem mnohem příšernější. Měkké mazlavé zříceniny. Voda omývá své dílo. Chřadnoucí stromy. Scvrklé ořechy na holých větvích. Komárno však už člověka vítá, jako by se nechumelilo.

9.    Co jsem viděl — se stává snem. Snem, který probleskuje do skutečnosti tím, že se bezdůvodně vztekám na žírný kraj kolem Nových Zámků, na neporušená, zdravá, rodící pole… a že i v Bratislavě automaticky hledám na domech praskliny a jaksi mi chybí to, nač jsem si zvykl: voda a zříceniny. Postupně začínám cítit, že mi za zády zůstala tragédie. Ale už není. Byla. Už je po představení. Opona šla dolů. Divadlo se vyprázdnilo. Náhodný divák v nepravý čas uviděl scénu bez herců.

Opomenuté knihy

Literární noviny, 24. dubna 1965, ročník 14, číslo 17, s. 4

„…poslouchám, jak pan generální vypráví dámám, své ženě, mé ženě, své dceři… mé starší dcerce Agneze…, jak v roce osmnáctém ke konci podzimu, když tady u nás řádil zelený kádr, postřílel čtyři bandity — vlastnoručně, z vojenské karabiny, jednoho po druhém jako zajíce: dva u schodů do sklepa, jednoho trochu níž u popínavé révy a jednoho dole na konci vinice, když chtěl přeskočit živý plot. Měli v úmyslu vloupat se do sklepa pana generálního a on je střelil, a to dva do hlavy hned na místě, ten u té révy měl dvojnásobný průstřel v levém plicním laloku a ten dole u živého plotu vykrvácel; praskla mu tepna na krku.

‚Za láhev ryzlinku čtyři krvavé hlavy; je to všechno kriminální, krvavé, morálně choré!‘

U stolu se skloněnou hlavou, pravou ruku na nožce broušené sklenice, zamyšlený, úplně klidný, bez jakéhokoli přízvuku rozechvění, ve svém vlastním vnitřním rozhovoru, spíš jen pro sebe řekl jsem tiše, jakoby duchem nepřítomen, že ‚to všechno je kriminální, krvavé, morálně choré‘.“

Tak otvírá svůj román Na pokraji rozumu Miroslav Krleža. Vidíme společnost, honoraci města a země, na večírku u boháče a zasloužilého občana města, generálního ředitele Domačinského. Pan generální se chlubí čtyřnásobnou vraždou a jeho právní poradce, hrdina Krležova románu, nezadrží své konstatování, že „to všechno je kriminální, krvavé, morálně choré“. Tato slova, výraz nezaujatého lidského pohledu, jsou jako blesk z čistého nebe. Společnost to nejdříve pokládá za nemístný vtip, pak za nemoc — a teprve nakonec pochopí, že tu jde o otevřenou revoltu.

„Jak to, morálně choré? Jaký kriminál, co je tu krvavé?“ táže se generální. „No co,“ odpovídá advokát, „že nám to vypravujete, že se chlubíte, jak jste zabil čtyři lidi. Zastřelit člověka může každý, když se dostane do takové situace. Ale vychloubat se vraždou mohou jen kriminálně disponovaní jedinci. To jsem myslel, že je morálně nezdravý jev.“

Advokát promluvil nejdříve skoro proti své vůli. Byl tak zaujat myšlenkou, že netušil, že mluví nahlas. V okamžiku však, kdy promluvil a bylo na něm, aby vzal svá slova zpět, aby se vysmál své pravdě a obrátil ji v žert, aby se třeba omluvil a vymluvil na účinek vína, uvědomuje si, že to byla pravda, co řekl, a že jestli chce vidět v sobě čestného a hrdého člověka — kterým do toho dne nebyl —, nesmí svou pravdu zapřít, musí ji opakovat.

Zde se nabízí srovnání s Camusovým výrokem: „Kdo je člověk revoltující? Člověk, který říká ne.“ Camusův dlouhý esej o revoltujícím člověku je analýzou různých způsobů revolty; Krležův román je však syntézou, příkladem, jak nejlépe revoltovat.

Krležův advokát dlouho žije uprostřed vyprahlé, prohnilé společnosti jako jeden její článek. Jednoho dne se však vzbouřil a zůstal sám. Vydělil se. V tom okamžiku lidé musí volit: jít s ním, jednat jako on, anebo být proti němu. Stupeň zkaženosti společnosti se projevuje množstvím těch, kteří jsou s ním, totiž s člověkem, který společnosti říká ne. V Krležově románu, v případě advokátově, v případě evropské společnosti na prahu druhé světové války — to není nikdo. Advokát se vydělil. Celá společnost stojí proti němu. Ale on stojí proti ní, proti této špatné společnosti, jako jediný, který je práv Gorkého „člověk, to zní hrdě“.

Advokátův známý z kriminálu, kam se advokát ve své revoltě dostal, mladý komunista, přilepí Krležovu hrdinovi na čelo nálepku s nápisem „maloměšťácký individualista“ a je s ním již v podstatě vyřízen. Advokát však velmi přesvědčivě hájí svůj individualismus:

„Já, jak víte, jsem studoval práva! Jako právník bych neměl odvahu pustit se do opravy poškozeného dynama, například! Nevyznám se v tom oboru: Zrovna tak se nevyznám v nápravách společenských řádů.“ „To znamená,“ absolutizuje mladý komunista, „vzhledem k svému údajnému osobnímu nedostatku technické přípravy a nějakých neurčitých sklonů jste pro to, aby všecko zůstalo v rámci společenského řádu tak, jak to je?“

„Ne, to neznamená, že schvaluji faktický stav v rámci samého řádu. Neříkám: tak to je, tak to má zůstat, protože je to tak dobré! Ale neříkám ani to, že je to špatné jen proto, že ekonomika je taková, jaká je… Věci nejsou špatné jen proto, že je takové společenské zřízení, a věřit, že se automaticky stanou dobrými, zmizí-li společenské zřízení, znamená být věřící v naivním, polovzdělaném, přímo směšném smyslu slova… Není zle jen proto, že žijeme v tom či onom výrobním systému, ale proto, že v lidech otupěla morální odvaha reagovat tak, jak by podle čistého a jednoduchého pudu měli reagovat: lidsky.“

Advokát odmítá stát se členem jakéhokoliv společenství, které má ve svém znaku meč. Odmítá jednat jinak, než jedná: je rozhodnut říkat pravdu a odhalovat lež, a má-li být lež skutečně odhalena a pravda skutečně vyřčena, musí to být takové vyřčení a takové odhalení, které společnost nepřipustí. Jen taková pravda je pravdou a takové odhalení odhalením, které společnost vyvrací nejsilnějšími prostředky, vězněním, týráním a zabitím. Na tuto cestu se vydal Krležův advokát a nemíní z ní sejít.

Tento román vznikl těsně před světovou válkou. Problém revolty a angažovanosti ve smyslu budoucnosti člověka se tedy vztahuje na mírovou dobu. Samozřejmě že by Krležův advokát se svým vypjatým individualismem neobstál již o dva roky později, o rok… Krležovo pojetí angažovanosti se vztahuje výhradně jen na dobu míru, skrytého, uhlazeného zla, hlouposti a lži.

Jak vidno, dotýká se Krležův román jedné z nejdůležitějších otázek lidské existence a také ji podle mého názoru téměř s konečnou platností řeší.

Dělal jsem, co jsem mohl, abych alespoň v krátkosti naznačil veliké kvality té knihy. Zdá se mi to až absurdní: dnes, kdy je taková poptávka po knihách, které řeší nebo nadhazují existenciální otázky, musí někdo takové knize dělat reklamu? To jistě vzbudí u čtenáře pochybnosti. Čtenář, který dobře ví, že Krležův román společně s jeho starším románem (Návrat Filipa Latinovicze vyšel v roce 1959) nepovšimnut leží na knihkupeckém pultě, si pomyslí: co to může být za knihy, když leží? — A zde je jádro pudla. Ano, je tomu tak, tyto knihy leží. Jsou to vynikající knihy — a leží. Lidé, kteří dnes šílí po Camusovi, Kafkovi, Sartrovi, Faulknerovi atd., nechávají ležet kvality, které se jmenovaným kvalitám vyrovnají. Je to důsledek zaslepenosti módního vkusu a je to škoda. A je to ostuda… je to smutné… Je to zlé…

Problematika idyly

Literární noviny, 7. srpna 1965, ročník 14, číslo 32, s. 12