Nenasytní

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Martin Stručovský

Nenasytní – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Chcete, aby příběh této skvělé knihy pokračoval i potom, co ji dočtete? Tak ji pusťte dál do světa! Vše potřebné se dozvíte na www.restorio.cz.

Albatros Media podporuje udržitelný rozvoj, který vrací použitým věcem smysl. On-line antikvariát Restorio vaše knihy odkoupí a zaplatí vám ihned – nečekáte, až se prodají. Získané peníze si můžete nechat, nebo si vyberete charitu, kterou jimi podpoříte. V tom případě navýší Restorio částku o 20 %.

© Martin Stručovský, 2025

Cover photo © Silas Manhood / Trevillion Images

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2025

ISBN tištěné verze 978-80-267-2860-3

ISBN e-knihy 978-80-267-2868-9 (1. zveřejnění, 2025) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-267-2869-6 (1. zveřejnění, 2025) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-267-2861-0 (1. zveřejnění, 2025) (ePDF)

Následující děj je smyšlený.
Veškeré osoby a organizace v knize jsou popsány s uměleckou nadsázkou.

No tak lásko, co chceš mi říct?

Máš už perly, možná i víc

Lásko, na co se ptáš?

Svíčku zhasínáš

Nemám, lásko, co bych ti dal

Chtělas všechno, nebyl jsem král

Lásko, na co se ptáš?

Perly ve vlasech máš

Aleš Brichta, Dívka s perlami ve vlasech

Babičce

1999

PROLOG

I.

Andrea byla odjakživa tulačka. Už od puberty se doma moc nezdržovala. Ve škole jí to nikdy moc nešlo. Rodiče ji naštěstí nikdy do ničeho netlačili, ostatně jako lidi od cirkusu měli svobodu v krvi. Byla za to ráda. Takže když jí na učňáku oznámili, že ji nepustí k závěrečným zkouškám, byla to pro ni ideální příležitost vypadnout z baráku a zařídit si život konečně po svém. Osmnáct jí už bylo a měla plán. Plán jak nepromarnit jedinou další vteřinu.

Živila se, jak to šlo. Chodila na brigády, často jen nakrátko a žila z ruky akorát tak do huby, jak říkala její babička. Ale stačilo to. A když to náhodou nestačilo, vždycky tu byla parta, ke které se přifařila, a nějakej chlap, který se o ni postaral. Za patřičnou službičku, jak jinak. Nechtěla se vázat. To bylo první pravidlo jejího života a nehodlala ho nikdy porušit.

II.

Ten den měla za sebou uklízení pro jednu bohatou rodinu. Bert jí to domluvil. Ti lidi si nežili špatně. Topili se v luxusu a penězích.

Přesně tohle by jednou chtěla. Jak tam lítala s prachovkou a ženskou oslovovala madam, představovala si, že je tady paní domu a jak si to s ní ten sympatický pracháč rozdává. Měl v sobě ještě tu páru, kterou u chlapů tak moc obdivovala. Andree neušlo, že jí párkrát věnoval dlouhý pohled, ale neprohodil s ní ani slovo. Nic si z toho nedělala. Za pár dní na něj zapomene a půjde zas o dům dál. Tak jako vždycky.

Bert k Andree přistoupil zezadu a políbil ji na krk. Trhla sebou a vrátila se zpátky do přítomnosti. „Vole!“ vynadala mu.

„Co je? Snažím se být milej…“

„Jo? Tak si radši umyj nohy, smrdíš.“

„Krávo,“ utrousil.

Andrea si povzdychla. Že si vždycky musí nabrnknout takového debila. „A hoď sebou. Míša je tu pro nás za chvilku.“

Podívala se na sebe do zrcadla a přejela si po rtech výrazně rudou rtěnkou. Hodila na sebe oblečení a využila té chvíle, kdy byl Bert v koupelně. Slzný plyn a kondomy měla v kabelce pro případ nouze. Nikdy netušila, co se může přihodit. Byla připravená na všechny možné varianty.

III.

Zábava v tanečním klubu Jitka byla v plném proudu. Hudba hrála na plné pecky a Andrea cítila, jak jí alkohol pomalu stoupá do hlavy. S Míšou ovládly parket, byly hvězdami večera.

Andree neušlo, že z ní nespouští oči jeden frajer. Kožená bunda, nagelované vlasy. Vypadal, že je při chuti a byl to její typ. Přesně ten chlap, se kterým by chtěla prožít rychlý sex.

Oslovil ji, když si šla dát další drink Sex on the beach.

„Milan.“

„Nina,“ použila falešné jméno. Vždycky to tak dělala. To byla její hlavní zásada při nočních toulkách. Falešné jméno, žádné telefonní číslo, žádná adresa. Zašukat si a jít dál. A hlavně neotěhotnět. To bylo pravidlo všech pravidel.

„Co děláš?“ zeptala se ho.

„Automechanika.“

„Hmm. Super.“

Rozhlídla se, jestli po ní Bert nekouká, ale nejspíš už zase řádil na parketu. Princes of the Universe od Queen byla jeho srdcovka, nikdy si ji nenechal ujít.

Jemně Milanovi přejela dlaní po hřbetu ruky. Neušlo jí, jak ho to vzrušuje. Zašeptala mu, aby s ní šel na záchod.

Pokynul hlavou, ale těsně přede dveřmi převzal iniciativu a vyvedl ji ven, kde byl větší klid.

„Co kdybysme se jeli projet?“

Andrea váhala. Tohle bylo mimo její bezpečnou zónu, na kterou byla zvyklá. Mělo by ji těšit, že ji na rozdíl od jiných chlapů nechce zatáhnout do kabinky na hajzlech, ale odvézt ji na nějaké pěkné místo.

„Tak jo.“

Nasedli k němu do auta, do staré škodovky, v té tmě nepoznala barvu.

Motor zavrčel a jeli pryč. Brzo ztratila přehled o tom, kam vlastně jedou.

IV.

„Kam mě to vezeš?“

„Uvidíš, zlato, bude se ti tam líbit.“

Andrea dostala strach.

„Hele, chtěla bych se vrátit.“

Milan ji však nevnímal.

„Slyšíš mě?“

Žádná odpověď.

„Slyšíš mě, do prdele?!“

Zastavil. Byli někde uprostřed lesa.

„No tak si běž, jestli chceš.“

Andrea se zarazila. Pak se natáhla po klice, že si otevře. Než to stačila udělat, ruka ji popadla za vlasy a přitáhla si ji zpátky. Ucítila bolest, hlavou se udeřila do řadicí páky.

Stisk povolil.

Slyšela, jak se otevírají dveře od spolujezdce. Pak kroky.

„Co si myslíš, ty děvko? Že mě nejdřív nalákáš a pak mě jen tak pošleš do prdele? Takhle to nefunguje!“

Jedním tahem ruky z ní serval sukni i s kalhotkama.

Cítila jeho vzrušení.

Kopala nohama kolem sebe, aby ho setřásla. Nejlíp aby ho nakopla rovnou do koulí.

Uslyšela dopadnutí těla na zem. Objevil se tam někdo jiný. V té tmě nepoznala, o koho jde.

„Jste v pořádku?“

Rozbrečela se, a přestože byla nahá, neznámého objala. Cítila, jak jí ze srdce spadl obrovský kámen.

V.

Neznámý jí pomohl se obléct a dovedl ji k sobě do auta. Chtěl zavolat policii, ale ona trvala na tom, že do toho policii tahat nebude. Nepřesvědčoval ji.

Jeli tiše, bez vyptávání. Přemýšlela, odkud toho muže zná, ale byla zmatená, unavená a ještě pořád vyděšená. Rozhodla se, že nad tím teď nebude přemýšlet. Hlavně že byla v bezpečí.

Jak auto ujíždělo tmou, pomalu se jí zavřely oči a usnula.

Probudila se. Dezorientovaná a s bolestí hlavy.

Místnost slabě osvětlovala jediná žárovka visící ze stropu.

Bolely ji oči, těžko přivykala prostředí.

Doma nebyla, tím si byla jistá.

Byla v nějakém pokoji. Obyčejné ložnici, možná v hotelu.

Uslyšela spláchnutí. Trhla sebou. V místnosti se objevil muž s maskou klauna.

Počůrala se strachy. Byla nahá a připoutaná ke kovovému čelu postele želízky.

Začala se zmítat a řvát.

Nahý klaun se nezadržitelně blížil k ní. Nic neříkal.

Nepřestávala křičet.

„Bude se ti to líbit,“ zašeptal. „A mně taky…“

Řvala dál.

„Klidně řvi. Zařídil jsem, aby nás nikdo nerušil. Máme noc jenom pro sebe…“

Ruka podobná dlouhému slizkému chapadlu jí přejela po levém a pak po pravém prsu. Andrea měla pocit, že jí srdce vyletí z hrudi.

A pak už nevnímala vůbec nic.

/1/

Matěje Mlynáře probudil telefon. Trhnul sebou. Právě včas se probral z toho šíleného snu, v němž se mu Bára pomalu rozpadala pod rukama a svým vzezřením připomínala démona z hororu Stephena Kinga. Snažila se ho stáhnout do hluboké propasti hnusného močálu.

Mlynář se natáhl po nočním stolku. S ještě zalepenýma očima do něčeho narazil dlaní. Ozvalo se hlasité křách. O podlahu se rozbila láhev whisky a rozletěla se na střepy.

„Kurva,“ zaklel Mlynář.

Věděl ale, že alkohol se po zemi nerozlil. Jeho poslední kapky před pár hodinami skončily v bezpečí jeho krku.

Sluchátko se mu podařilo zvednout na druhý pokus.

„Jo?“

„Žiješ?“

Matěj Mlynář na druhé straně poznal svého parťáka Václava Hrácha.

„Ještě jo.“ Bohužel.

„Tak fajn. Za dvacet minut tě vyzvednu.“

„Co se děje? Někde dávají klobásy zadara?“

„Ne. Čeká nás práce.“

V telefonu nastalo ticho.

Rozsvítil lampičku, světlo ozářilo rozbitou láhev na podlaze a fotografii stojící na nočním stolu, ze které se na něj usmívala atraktivní bruneta s modrýma očima.

Přišlo mu, že její pohled je smutný, skoro až vyčítavý.

Mlynář zařval jako lev, který ze sebe potřebuje vykřičet veškerou nasranost.

Úleva se nedostavila.

Lítostivě se podíval na fotografii svojí ženy s otázkou na rtech. „Proč jsi mě opustila?“

Matěj Mlynář si vyklepl do dlaně cigaretu. Z krabičky, která už dostala pořádně zabrat, vytáhl sirku a zapálil si. Vypustil obláček kouře z úst. Jeho problémy, frustraci a pocit zmaru ale neodnesl. Jako vždycky, když se o to pokoušel.

Potáhl z cigarety. Položil ji na popelník. Zpod polštáře vytáhl pistoli. Nabil ji, hlaveň strčil do úst. Cítil kovovou příchuť na patře. Bylo to tak silné, to vědomí, že stačí jeden pohyb prstem a z toho tmavého kruhového nekonečna vyjde ocelová pilulka, která odnese veškeré jeho trápení.

Neměl na to odvahu.

Zase to nedokázal.

Odložil zbraň a rozplakal se.

Neměl na to žít bez Báry. A taky neměl na to, aby to ukončil.

Měl ale svoji práci a věděl, že k té se může upřít.

Zatím.

/2/

„Nemohl ses aspoň umýt?“

Mlynář nasedl k Hráchovi do auta. Kolega ho hned zhodnotil pohledem a hlavně nosem. Mastná hlava, zarostlý obličej, zpocená košile, odrbané džíny a ošuntělý parker čpící alkoholem a cigaretami. Vašek Hrách o té bundě věděl, že ji Mlynář dostal od své ženy před pár lety k narozeninám. Teď měl pocit, že v ní snad i spí. Byla něčím jako jeho druhou kůží.

Mlynář pokrčil rameny.

Jako vždycky mu to bylo fuk.

Hrách to dál nekomentoval, věděl, že to nemá smysl. Matěj Mlynář byl vždycky samorost, ale teď už to přecházelo do extrému.

„A jak budeš v tomhle stavu těžit lidi?“

„Nějak to zvládnu. Kam vlastně jedem?“

„Do domu Richarda Moravce.“

„Toho pracháče?“

„Jo.“

„Co se stalo? Je mrtvej?“

„Zmizel.“

„A to někoho zajímá?“

„Jo. Nás.“

„Nemělo by ti to být jako bývalýmu komunistovi u zadku? Ten chlap je kapitalista…“

„Jako policajtovi mi to jedno není.“

Mlynář o Moravcovi věděl svoje. Šmejd s krví na rukách, co se nebál ničeho. A nikoho. A ze všeho vyklouzl jako úhoř, protože si to prostě mohl dovolit. Měl na to prachy a ty byly silnějším kalibrem než bouchačka.

Takže jestli mu někdo vystřelil mozek z hlavy, pro tenhle svět je to jenom dobře.

/3/

Moravcová naštvala Mlynáře pár minut po tom, co je uvítala v luxusní komnatě své vily. Odmítla před ním totiž vypovídat, vyhodila ho z místnosti a nechala ho čekat přede dveřmi jako nějakého prašivého psa. Ne že by si úplně potrpěl na slušné vychování, ale čekal, že bude moct být u prvotního rozhovoru s manželkou zmizelého.

„Můžu vám něco nabídnout?“

Matěje vytrhl z přemýšlení dívčí hlásek.

Naproti němu stála mladá služebná.

„Promiňte,“ pousmála se, „nechtěla jsem vás vyrušit…“

„To je v pořádku. Kafe by mi docela bodlo.“

„Donesu vám ho do salónku…“

„Klidně si ho vypiju u vás, jestli můžu.“ Ani netušil, kde to je.

Služebná se kousla do spodního rtu, ale pak pokývala hlavou.

V kuchyni, která byla velká asi jako hala vlakového nádraží, dala vařit vodu.

„Najdete ho?“

„Myslíte pana Moravce?“

„Ano… kvůli tomu jste přece tady, ne?“

„Uděláme pro to maximum.“

Podala mu kafe. Jeho horkost se mu rozlila po těle. Dolil ho kapkou whisky z placatice, kterou nosil pro chvíle žízně při sobě. Holka povytáhla obočí, ale nijak jeho počínání nekomentovala.

„Často se hádali,“ prolomila ticho. „Pan a paní…“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli penězům. Ona je chtěla čím dál častěji a čím dál víc. Říkal o ní…“ Dívka se zarazila.

„Co pan Moravec o svojí manželce říkal?“

„Že je to nevděčná kurva.“ Služebná se začervenala.

„Takže je tu možnost, že by ho chtěla odstranit?“

„To netvrdím.“ Skoro to vykřikla. „To ještě není důvod k vraždě…“

„Motal se kolem ní někdo?“

„Dost času tráví s doktorem Hejdou.“

„S tím právníkem?“

„Ano. Je to rodinný přítel.“

Tak to potěš. Mlynář věděl, že Hejda je pěkný parchant, který by dokázal z vraždy vysekat snad i Hojera nebo spartakiádního vraha Straku.

„Kolem domu se někdo cizí neochomýtal?“

„Ne.“

„A pánovi nikdo nevyhrožoval?“

Služebná se zarazila.

Mlynář zopakoval otázku.

„No… víte, jakou má pan Moravec pověst…“

„Takže vyhrožoval. A víte kdo?“

„Nemám tušení. Ale může to být klidně polovina města…“

To jsem přesně čekal, pomyslel si Mlynář a dopil kafe.

Hádal, že Hrách už touhle dobou musí být s výslechem Moravcové hotový.

„Kde se flákáš?“

Hrách chodil po chodbách Moravcova sídla jako v labyrintu.

„Dal jsem si kafe,“ utnul Mlynář hned zkraje jeho zvědavost. „Zjistil jsi něco?“

„Jo. Budeme muset do Heidy.“

„Do bordelu? Neříkej, že tam Moravec chodil.“

„Co chodil… pravděpodobně tam byl pečenej vařenej. Moravcová mi dala ještě tip na bezpečnostní agenturu Securitas, která zajišťovala manželovu ochranu.“

Mlynář musel uznat, že to pro začátek není málo.

/4/

Heidy. Mlynář věděl, že tenhle podnik na česko-německých hranicích byl tak trochu legendou. Kurvit se tam chlapi chodili snad už za Marie Terezie. Přitom to byla původně stará selská chalupa. Ovšem trochu větší.

Heidy dostála své pověsti. Minimálně zvenku. Prostě chalupa, která nejspíš před nedávnou dobou prošla rekonstrukcí, díky níž vypadala moderně.

„Hlavně žádnej průser,“ upozorňoval Hrách.

„Neboj.“

„Nebojím se. Jen ti to radši připomínám.“

Než stačili chytnout za kliku, do dveří se postavil chlápek s jizvou přes levou polovinu obličeje oblečený do tmavé kožené bundy.

Jeho a Mlynářův pohled se střetly.

Mlynář musel konstatovat, že ten chlap je příjemný asi jako kýbl štěnic. Ani za mák se mu nelíbil.

„Máme zavřeno.“

„Chceme mluvit s šéfkou,“ odvětil Hrách.

„Máme zavřeno.“

Mlynář udělal krok vpřed.

Chlápek mu položil ruku na rameno.

„Dej tu ruku dolů,“ požádal Mlynář.

„Máme zavřeno.“

„Dej tu ruku dolů.“

„Máme…“

Chlápek to nedořekl.

Mlynář ze sebe strhnul jeho pracku a vší silou jí trhnul. Habán zařval. To byl ale teprve začátek. Mlynář natlačil vyhazovače na dveře, obličej se mu rozmázl po jejich ploše, a dál mu drtil ruku. Nakonec mu Mlynář před obličejem zamával policejním odznakem.

Vyhazovač zbledl.

„Tak je doma šéfka?“

„Je…“ zaúpěl vyhazovač.

„Skvělý.“

Mlynář ho pustil.

Vyhazovač si okamžitě začal mnout ruku. „Tohle je policejní brutalita. Budu si stěžovat.“

„Jen to zkus… třeba u ministra vnitra. Možná mě vyhodí rychleji, než bych chtěl.“

Mlynář si ho už nevšímal a protáhl se kolem něj.

„Tos neměl. Vyřešil bych to,“ ozval se Hrách.

„Nevyřešil. Navíc nemáme čas vybavovat se s každým debilem, a hlavně ne s gorilou, co si myslí, že je díky kožený bundě od Vietnamců jako Stallone.“

„Tak doufám, že jsi nám právě neposral dobrou pověst.“

„To jde v bordelu? Myslel jsem, že tady jsou policajti za obtížnej hmyz.“

„Jak který.“

Bordelmamá Renata byla macatá ženská s prsama přetékajícíma z hlubokého výstřihu až na stůl. Ukázalo se, že jsou s Hráchem staří známí. Hned ve dveřích se objali a dokonce přátelsky políbili na tvář.

„Ale Vašku, to stačilo říct, že seš to ty. Smrky by tě pustil dovnitř.“

„Nějak jsme se k tomu nedostali, že?“ Hrách na Mlynáře mrknul.

„Něco vám nabídnu? Pivo, cigaretu?“

„Ne, dneska ne, Renato,“ odmítl Hrách rázně.

„Hmm, dneska seš nějaký vážný. Tak o co jde?“

Hrách na stůl před Renatu položil Moravcovu fotografii.

Bordelmamá si fotografii prohlídla. „A co má být?“

„Znáte ho?“ zajímal se Mlynář.

„Pánové… vy taky neprozrazujete na potkání jména obětí a tak dále, že ne?“

„To máš pravdu, Renato. Ale víš, kdo to je, že?“ vložil se do diskuze Hrách.

„Jo, to je Moravec. Ale nechápu, co tu děláte s jeho fotkou.“

„Jeho žena ho postrádá,“ přešel Mlynář k věci, protože tyhle tanečky už ho fakt nebavily. „A víme od ní, že sem rád chodil.“

„Myslíme si, že tady byl, než zmizel.“

Mlynář viděl, jak Renata bledne. „To snad…“

„Byl tady?“ tlačil na ni Hrách.

„Ano.“

„Budeme potřebovat mluvit s tvými lidmi,“ řekl Hrách.

„Je to nutný?“

„Obávám se, že je,“ odvětil.

/5/

Do kanceláře nakráčela zrzka v minisukni a bleděmodré blůze za rytmu klapání podpatků. Prohlédla si oba policajty, vypadala nedůvěřivě, ale neměla moc na výběr. Byl to příkaz od šéfové a o těch se přece nediskutuje. Ani nepřemýšlí.

Mlynář si holku prohlídl. Nebyla k zahození. Ale taky žádná extra třída. Vlastně netušil, co na ní Moravec mohl vidět. Možná to bylo tím, že na rozdíl od něj nebyl milionář a nerozuměl jeho uvažování.

„Posaďte se,“ vyzval ji Hrách.

Holka obsadila volnou židli. „Kde je šéfka?“

„Potřebovala si něco zařídit, buďte v klidu, slečno…“ Hrách si nemohl vzpomenout na její jméno.

„Rozsypalová… Mirka Rozsypalová,“ odvětila ženská.

„Slečno Rozsypalová,“ usmál se na ni Hrách.

Mlynář si pomyslel, že je to vlastně zázrak. Hrách se totiž obvykle tvářil jako kus mramoru.

„Víte, proč jsme si vás sem zavolali?“ začal.

„To netuším… nic jsem neprovedla. Žádný průsery už nedělám.“

„Průsery?“ ozval se Mlynář.

„No… byla jsem v pasťáku. Dělala jsem docela průsery. Čórky a tak… Ale už to nedělám.“

„Díky za upřímnost,“ pousmál se znovu Hrách. „Ale tohle nás úplně nezajímá. Chceme se zeptat na Richarda Moravce.“

Mirka se zakřenila.

„Víte, kdo to je, ne?“ zeptal se Mlynář.

„Jasně, je to místní pracháč. Ale o tom já přece…“

„No tak,“ chlácholil ji Mlynář. „Nebudeme si lhát, jo?“ Položil před ni fotku. „Píchal tě tu pravidelně.“ Poslední větu řekl skoro šeptem. „Renata nám řekla, že vždycky chtěl jenom tebe.“

„Víme, že chráníte klienta. To je v pořádku. Madam Renata vám na dnešní den udělila výjimku,“ vysvětlil Hrách. „Takže můžete mluvit.“

Těkavý, zkoumavý pohled.

„Jen do toho,“ vyzval ji Mlynář. „Nemáme na to celej večer.“

„Co chcete přesně vědět? Přijel, ošukal mě na všechny možný způsoby a odjel. Jako vždycky. Chcete vědět jaký polohy má nejradši? Má ho docela malýho, takže…“

„Brr,“ brzdil to Mlynář. „Zase to nemusíte rozvádět do detailů. V kolik přijel, kdy odjel…“

„Kolem jedný odpoledne. Bylo to tak na tři hodiny.“

„Takže vypadl ve čtyři,“ konstatoval Hrách.

„Jo, počítání vám jde.“

„A říkal něco? Svěřil se třeba s něčím nebo tak?“ dorážel dál Mlynář.

„Jako jeptiška úplně nevypadám, ne? A on taky není úplnej svatoušek…“

„Hmm?“ divil se Hrách.

„No, zmínil se, že má nějaký trable s Rusákama.“

„S kým přesně?“ zajímalo Mlynáře.

„Se Smirnovem.“

Mezi parťáky nastala výměna pohledů.

„Jste si jistá?“ ujišťoval se Hrách.

„Ano.“

„Takže, abychom si to shrnuli… Moravec přijel, rozdali jste si to a pak odjel?“ konstatoval Mlynář.

„Ano.“

„Nestalo se nic divnýho? Nic nebylo jinak? Neměl z něčeho strach?“

„Ne, všechno bylo jako vždycky.“

„Jezdil k vám sám?“ napadlo Mlynáře.

„Jasně že byl vždycky sám.“

„Ne, ne. Řídil sám nebo…“

„Ne, jezdilo pro něj auto s ochrankou. Vždycky ho tu vyhodili a pak zase nabrali.“

„I posledně?“

„Ano. Viděla jsem, jak nastoupil do toho auta.“

„Do toho stejnýho, co vždycky?“ pokračoval Mlynář ve vyptávání.

„To já nevím… Na auta mám blbou paměť, ale asi jo… Hele, je to všechno?“

„Jo, zatím asi jo,“ odvětil Hrách.

Rozsypalová zmizela.

Mlynář a Hrách si zapálili cigaretu.

„Taky sis toho všimnul?“ zajímalo Hrácha.

„Pokud pro Moravce přijela ochranka…“

„Tak někam zmizela,“ dodal Mlynář. „Takže únos?“

„Uvidíme,“ zamyslel se Hrách.

Mlynář začínal mít hodně nepříjemný pocit.

„A ještě něco,“ nadhodil Hrách.

„Smirnov…“

„Jo.“

„Vlastně mě nepřekvapuje, že spolu měli problémy. Víš, co se říká. Vrána k vráně…“

/6/

Jako dalšího si vzali do prádla Smrkovského, šéfa ochranky. Nebyl to nikdo jiný než chlápek, kterému Mlynář na uvítanou málem zlomil ruku.

V místnosti panovalo šero, ve kterém se ztrácel kouř z cigaret obou vyšetřovatelů. Smrkovský před nimi seděl kajícně jako ve zpovědnici.

„Tak o co jde? Hele, kdybych věděl, že jste fízlové, tak…“

„Tak co?“ skočil mu Mlynář do řeči.

„Tak jsem vás pustil dovnitř hned, ale dneska si nemůžete bejt jistej ničím. A já se snažím dělat hlavně svoji práci. Kapiš?“

„No, když kapiš, tak kapiš,“ potvrdil Hrách a na stůl položil Moravcovu fotku.

Mlynář si spokojeně zamručel pod vousy. Pokud něco na Hráchovi měl rád a snažil se to od něj převzít, byla to tahle přímočarost. To byl prostě Václav Hrách. S ničím se nesral. Věděl, že čas vždycky pracuje proti nim.

„Znáš ho?“

Smrkovský si prohlídl fotku a pak se podíval na policajty.

Mlynář věděl, že ho zná. Četl mu to z očí. „Šéfka vzkazuje, že tě pro dnešek zbavuje mlčenlivosti, který si jinak váží a za kterou dostáváte ty hezký příplatky.“

Další pohled.

„I my známe zákony bordelu,“ vysvětloval kvapně Hrách. „Ale ty někdy musí ustoupit.“

„Měli byste cigaretu?“

Mlynář mu podal jednu ze svojí krabičky.

„Startky. Dobrý, díky.“ Smrkovský potáhl a vypustil dávku kouře do éteru. „Jako malej jsem je bral tátovi, abych frajeřil před klukama…“

„Ten chlap,“ přerušil Mlynář nostalgickou náladu, ze které se mu dělalo na blití.

„Chodí sem… za holkama.“

„A?“

„Co a? Já tam s nima nejsem… Nesleduju klienty při šukání.“

„Máš tušení, kdo ten chlap je?“ chtěl vědět Mlynář.

„Moravec, ne? Je pořád v novinách.“

„A jak proběhla jeho poslední návštěva?“

„Nevím ani, kdy tu byl naposled. To víte, mám to už všechno pomotaný.“

„Včera.“

„Tak to nevím… asi normálně. Nevím, nebyl jsem tu.“

„No vida. A kde jsi byl?“ ptal se Hrách.

„S přítelkyní. Měli jsme čas jen pro sebe…“

„Takže sex,“ přeložil to Mlynář.

Smrkovský pokýval hlavou.

„Takže jméno a tak dál.“

„Cože? Je to nutný?“

„Je,“ odsekl Mlynář.

Smrkovský jim to nadiktoval.

„Takže kdo by nám řekl něco víc?“

„Helmut. Měl šichtu místo mě.“

Helmut, pomyslel si Mlynář. Doufám, že umí aspoň česky. Mlynář německy totiž uměl říct akorát Guten Tag a Ich habe keine Zeit. A to bylo v tomhle případě málo.

/7/

Helmut naštěstí uměl česky dobře. Mlynářovi tak při jeho první větě spadl kámen ze srdce. Jenže ani Helmutova dobrá čeština to nezachránila. Chlápek s pivním pupkem a trochu pomalejším myšlením (na Mlynářův vkus až moc pomalým) totiž věděl úplně to samé jako nepřítomný Smrkovský, tedy úplný prd. Jeho služba proběhla v klidu, nic se během ní nestalo. Moravce přivezlo auto a zase pro něj přijelo. Nic divného ani podezřelého. Až na skutečnost, která oběma parťákům neštymovala už od začátku: Kam zmizela ochranka?

Sídlo firmy Securitas, které zajišťovalo Moravcovi ochranku, se nacházelo na náměstí Míru. Byla to obyčejná jednopatrová budova, která ničím nevyčnívala mezi ostatními stavbami v okolí. Na recepci seděla bruneta v kostýmku a se silně zvýrazněnými rudými rty. „Přejete si?“ upřela na ně tmavě modré oči a pohnula řasami, které Mlynářovi evokovaly dva vějíře v rukách gejši.

„Mlynář, policie.“ Na pult položil odznak.

„Hrách, to samý. Potřebovali bychom mluvit s vaším šéfem. Šlo by to?“

Ženská se neměla k odpovědi.

Mlynář ukázal na telefon na stole. „Dámo, tohle se používá k volání…“

Sekretářka sebou trhla a poslechla ho.

„Pan Votruba vás přijme.“

„Bezva, tak to bude fakt hodnej.“

Kancelář byla větší, zařízená tím nejnutnějším vybavením. Z metálů a vojenských vyznamenání Mlynář rychle došel k závěru, že tenhle chlap toho dost zažil a že je to opravdu člověk na svém místě.

Votruba byl menšího vzrůstu, ale měl vysportovanou postavu a očividně byl v dobré kondici.

Vykročil k nim s napřaženou rukou. Potřásli mu jí a po jeho vyzvání se posadili ke konferenčnímu stolku. Alkohol i jiné pití s poděkováním odmítli.

„Tak co vás sem přivádí?“

Hrách ve zkratce vylíčil, o co jde.

Votruba zvážněl, ruce si složil do stříšky. „Musím samozřejmě chránit klienty, ale…“

„Tohle je výjimečnej případ,“ namítl Mlynář.

„Ano. Pana Moravce znám. Patřím mezi jeho přátele.“

„Proč vlastně potřeboval ochranku?“ zajímalo Mlynáře.

„Před dvěma roky se ho pokusili zabít, takže od té doby…“

„Nechtěl být bez dozoru.“

„Ano.“

„Kdo ho chtěl oddělat?“

„Člověka, jako je Richard Moravec, chtěl oddělat prakticky každý.“

„Nějakej tip?“

„Zkusil bych Smirnova.“

„Známe,“ potvrdil Mlynář. „Stará známá firma.“

„Můžeme mluvit s těmi bodyguardy, co měli na starosti pana Moravce?“ požádal Hrách.

„Zavolám svého zástupce, který řeší zaměstnance.“

/8/

Stingl, Votrubův zástupce, byl vysoký svalnatý chlápek s ošlehanou tváří a chladným pohledem.

„Kdo má na starosti bezpečnost Richarda Moravce?“ přešel Hrách rovnou k věci.

„Erben a Zeman, ale…“

„Co ale?“ skočil mu Mlynář do řeči.

„Včera večer se jim udělalo blbě.“

Policajti se na sebe podívali.

„Jak blbě?“ To už se Votruba neudržel.

„Sračka. Něco blbýho snědli a strávili skoro celej den na hajzlu.“

„Takže,“ vzal si Mlynář slovo, „oni Moravce nikam nevezli?“

„Ale jo, to jo. Udělalo se jim blbě až pak. Dali mi to vědět.“

„To je trochu zvláštní ne?“ reagoval Hrách. „Odvezou pracháče do bordelu a pak se poserou?“

„Co tím chcete říct?“ obořil se na něj Stingl. „Že moji lidi lžou?“

„Jen klid,“ mírnil situaci Mlynář. „To nikdo netvrdí. Ale musíte uznat, že je to minimálně hodně zvláštní.“

Poznámka se obešla bez reakce.

„Jak jste to řešili?“ zajímalo Mlynáře.

„Poslal jsem dva jiný chlapy, aby Moravce vyzvedli, ale nakonec tam nejeli.“

„Máme zcela jasnou výpověď, že nasedl do auta.“

Votruba a Stingl se na sebe podívali. „Pak to ale nebylo naše auto…“ odvětil Votruba a rozhodil rukama. „Za svoje lidi ručím.“

„Kdo všechno věděl, že panu Moravcovi poskytujete bezpečnostní služby?“ zajímalo Mlynáře.

„My dva, pochopitelně. A pak čtyři bodyguardi.“

„Takže celkem šest lidí,“ počítal Hrách.

„Ano.“

„A proč tam vlastně ti vaši bodyguardi nakonec vůbec nejeli?“

„Moravec asi zavolal, že vyrazí sám.“

„Asi,“ upozornil Mlynář.

„S naprostou jistotou zavolal,“ přitvrdil Stingl, „Hele, moji lidi jsou spolehlivý. Za ty prachy, co jim platíme, to ani jinak nejde.“

„Tak to bychom s nimi rádi mluvili. Nejlíp hned teď.“

„To samozřejmě není problém.“

/9/

Stinglovi chlapi byli pohodáři s krátkými vlasy. Nevypadali na žádné myslitele, ale ani jako někdo, kdo by si nechal věšet bulíky na nos. Mlynář nepochyboval o tom, že svoji práci dokázali odvést bez problémů.

„Chlapi,“ oslovil je Stingl. „Pánové jsou od policie. Zajímá je náš klient, pan Moravec… Ne, nemusíte držet embargo. Prostě řekněte, co víte, jo?“

„Vlastně ani není moc co,“ ozval se ten s knírkem. „Ten den jsme měli volno, ale šéf nám na poslední chvíli zavolal, že to musíme vzít. Kolegové dostali sračku.“

„Fajn, to víme.“ Mlynář si zapálil cigaretu. „Ale co bylo dál?“

„Ani jsme tam nejeli, protože Moravec volal, že nás nepotřebuje…“

„On věděl, že pro něj jedete vy? To je divný, ne?“ nedalo to Hráchovi.

„Nikdy nevěděl, kdo ho vyzvedne. Tyhle věci ho úplně nezajímaly. Prostě dal vědět kontaktům, co měl k dispozici.“

„A jak teda víte, že jste mluvili s Moravcem?“ položil Hrách otázku.

Na to nikdo nedokázal odpovědět.

„A kdo teda pro Moravce dojel?“ zajímalo Mlynáře.

„To nevíme,“ pokrčili oba bodyguardi rameny.

„Podle zdroje z bordelu pro Moravce přijelo auto jako vždycky.“

„My jsme to nebyli,“ ohradili se bodyguardi jednohlasně.

„Ano, to už víme… Ale tím pádem máme docela velkej problém,“ dodal Mlynář. Věděl, že hrají o čas. Zatímco se tady vykecávají, někdo dost možná dělá z Moravce sekanou. Lidi v sudech už republika zná a vypadalo to, že se tady schyluje k něčemu podobnému.

„Vyrážel Moravec často bez doprovodu?“ zeptal se Hrách.

Votruba se Stinglem si vyměnili pohledy.

„Ne,“ odvětil Votruba. „Dost se o svůj život bál, hlavně po tom posledním pokusu o vraždu. Jak jsme ale řekli, bylo to jeho přání, platil. Proč to teda zpochybňovat?“

„Kdo věděl, že bude v bordelu?“ změnil Mlynář téma.

„Bodyguardi,“ vyjmenovával Votruba. „Holky z bordelu…“ rozhodil rukama.

„Někde se musela stát chyba,“ zdůraznil Hrách.

„Za nás to vylučuju. Moji chlapi nemluvili…“ bránil se Stingl.