Мышь

Copyright © Ivan Filippov, 2023

Translation © Libor Dvořák, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-588-1

ISBN mobi: 978-80-7689-589-8

Prolog

Dmitrij Danilovič naprosto přesně věděl, kdy se jeho život začal ubírat jinou cestou, než měl. Ten den si zřetelně vybavoval – jako by to nebylo před čtyřiceti lety, ale včera. Jasně si uvědomoval, jaké bylo v zasedací síni politbyra nesnesitelné vedro a dusno. Dodnes mu v uších znělo otravné vrabčí cvrlikání za oknem. A pamatoval si i krůpěj slin, která znehybněla v koutku úst Leonida Iljiče Brežněva.

Generální tajemník ÚV KSSS, člen prezidia Nejvyššího sovětu SSSR, maršál a čtyřnásobný hrdina Sovětského svazu spal. Spal dlouho: hned na začátku zasedání pronesl několik nesrozumitelných vět, gestem požádal o pauzu, odkašlal si, opět přežvýkal pár slov, opět požádal o pauzu – a usnul… Spal už čtyřicet minut a Míťa – tenkrát by nikoho ani nenapadlo oslovovat ho zdvořile jménem a jménem po otci – byl ochoten odpřisáhnout, že slyšel i chrápání. Zda ale chrápal Brežněv či někdo z dalších členů politbyra, žárem dne rovněž zmožených až k dřímotám, to odpřisáhnout nemohl.

Míťa uhranutě zíral na slinu maršála a čtyřnásobného hrdiny Sovětského svazu. Vyvolávala v něm zuřivost. Už se viděl, jak se utrhne z místa, několika rychlými kroky překoná celou místnost, vyskočí na stůl, rozkopávaje šálky a popelníky se k němu rozběhne, přižene se až k židli s rozvaleným Brežněvem, popadne ho pod krkem a zatřese jím. A probudí ho! Vstávat, Leonide Iljiči, taková ostuda! Jste přece vůdce obrovské země, tak jak si to představujete?!

Míťa přirozeně nic takového neudělal a jen společně s ostatními mlčky čekal, až se Brežněv probudí.

Když se teď na všechna ta prožitá léta ohlédl, Dmitrij Danilovič najednou pochopil, že kdyby se tehdy k takovému zoufalému kroku odhodlal, jeho život by se odvíjel docela jinak. Možná ne tak úspěšně, ale určitě jinak. A nejen jeho, ale i životy stamilionů, možná miliard lidí…  Jenže na přemítání o něčem takovém bylo pozdě. On už naopak má nejvyšší čas bilancovat.

V dusné zasedací síni šustily noviny. Jinak za dlouhým stolem jen tu a tam někdo něco pološeptem sdělil svému sousedovi. Sesychající se vrchní ideolog země Michail Suslov sípavě pokašlával. Ministr obrany maršál Ustinov nakvašeně kouřil snad už třináctou cigaretu.  Dým vypouštěl nosem tak prudce, že dokonce i Míťa, sedící daleko od něj, dobře viděl, jak se zachvívají chlupy v maršálském chřípí.

Míťa pohledem uhnul jinam a znovu ho upřel na Brežněvovu slinu, která ho tolik fascinovala. Teď se ho ovšem zmocnil pocit trpkého rozčarování.

Na tenhle den dlouho čekal. Doufal v něj. Tenhle den měl zvrátit jeho osud: vždyť být přizván jako odborný expert na zasedání politbyra byla obrovská čest. A dočkat se takového pozvání v pětadvaceti byla čest přímo neslýchaná.

Za poznámku ostatně jistě stojí, že samotného Míťu pozvání vůbec nepřekvapilo – byl přece génius! Mluvil o tom zcela otevřeně a bez ostychu. A proč by se taky ostýchal? Na vysoké začal studovat v patnácti a ve dvaadvaceti už obhájil velký doktorát. V celém Sovětském svazu byl ze všech nejinteligentnější a připadalo mu tudíž přirozené, že lidé, kteří řídí tuto zemi, si budou jeho názor chtít poslechnout.

Onoho osudového dne Míťa spěchal. Skoro tryskem, sotva dechu popadaje, se hnal Alexandrovským sadem, přes Rudé náměstí a v 10:02 už se hlásil na vrátnici pod klenbou Spasské brány.

Politbyro zasedalo každý čtvrtek v jedenáct. Toto pravidlo zavedl už Vladimír Lenin, a přestože Iljič dávno ležel v mauzoleu, jeho pravidlo nebylo nikdy zrušeno – i když stoprocentně ho dodržet se taky nikdy docela nepodařilo.

Brežněv a devět „stařešinů“, určujících osudy SSSR, se nejdřív scházeli v úzkém kruhu ve slavné Ořechové komnatě. Tam mohli projednat všechny otázky a přijmout veškerá rozhodnutí. Tam, ukryti před pohledy „mladších soudruhů“, si mohli dovolit vstupovat do sporů jako rovný s rovným a zbytku politbyra předestírat už přijatá rozhodnutí, která další diskusi jednoduše nepřipouštěla.

Jednání v Ořechové komnatě vždy zabrala hodně času, ale teď, když se zdravotní stav u všech jen zhoršoval, byly debaty za zavřenými dveřmi obzvlášť rozvláčné. Do zasedací síně, kde už skoro dvě hodiny čekal mladý doktor věd, „stařešinové“ vstoupili teprve ve tři čtvrtě na dvě.

Míťa opatrně pohlédl na hodinky – půl třetí, a stále totéž: pokašlávání, šelest, vlhké dusno a ticho. Službukonající důstojník ve Spasské bráně se mu poškleboval zcela právem: tak ten blbeček se sem přihrne v deset ráno, když každý, kdo v Kremlu pracuje, dobře ví, že tahle zasedání nezačínají včas nikdy.

Najednou se Brežněvovo tělo drobně zachvělo. Lidé kolem stolu se rázem probrali z režimu vyčkávání a otočili hlavy směrem k hrdinovi socialistické práce. Ten otevřel oči, pomalu se rozhlédl kolem a řekl…

Tomu, co přesně Leonid Iljič pronesl, Míťa neporozuměl, ale po těchto slovech (pokud to samozřejmě byla slova) zaskřípala křesla, jejich nožky zaduněly o dubové parkety a členové politbyra vstali ze svých míst. Vyskočil i Míťa, ovšem tak prudce, že maršál se na něj podíval s užasle povytaženým obočím, kdežto soudruh Suslov po něm jen šlehl očima a ostrý nos přizvedl vzhůru.

Vysoké dvoukřídlé dveře, vedoucí do předpokoje, se otevřely a všichni členové jimi prokráčeli ven. Ve dveřích stanul pán středního věku, zřejmě nějaký referent, a upřel zrak na Míťu, čímž mu naznačoval, že zasedání skončilo a nastal čas chlebíčků s uzenými jazyky a kaviárem. Míťa poslušně vyšel ven. V předpokoji kolem stolu se tísnili vědci, generálové, ředitelé velkých podniků i odboroví předáci. Experty obvykle pouštěli jen sem, do menší síně s kulatým stolem, kde pozvaní hosté čekali na možnost spatřit členy politbyra a tajemníky ÚV vycházející z jednacího sálu. Na možnost představit se jim, předat jim převázané desky s lejstry a doufat, že jednou si na ně přece jen někdo vzpomene a zavolá jim. To, že se Míťa dostal až do sálu samotného, bylo opravdu mimořádné privilegium. Pravda – o tom, co to všechno mělo za smysl, momentálně neměl ani ponětí.

Řeči kolem něj zněly jako včelí bzukot. Míťa si povzdechl a natáhl ruku k broušené misce se sušenkami.

„Vy jste soudruh Michajlin?“ ozvalo se vedle něj.

Míťa se pomalu ohlédl. Oslovil ho nenápadný člověk neurčitého věku. Tu tvář znal, ale nedokázal si přesně vybavit ani jméno, ani funkci toho muže… Že by Andrej Borisovič? Tajemník tajemníka?

„Míťa, že ano?“ usmíval se ten. „Jmenujete se přece Míťa?!“

Míťa propůjčil své tváři nejzdvořilejší výraz, jakého byl mocen, a tiše odpověděl:

„Ano, Arkadiji Borisoviči, já jsem opravdu Míťa. Míťa Michajlin.“

Na stole před Dmitrijem Danilovičem ležel mobil se spuštěnou funkcí „diktafon“. Posledních pět minut zaznamenával jen ticho. Dmitrij Danilovič se plně pohroužil do svých myšlenek.

Proč tenkrát odpověděl? Ale to je přece jasné – usiloval o kariéru, o peníze, o slávu a uznání. To jsou snad v pětadvaceti přání naprosto přirozená…

Dmitrij Danilovič si odkašlal a pokračoval ve vyprávění.

Jak poté Míťovi vysvětlil zkušený kolega, člověk s těžko zapamatovatelnou funkcí byl ve skutečnosti neuvěřitelně mocný. Arkadij Borisovič se trvale zdržoval ve stínu kremelského trůnu a byl to nefalšovaný král zákulisních intrik. Jeho v pravou chvíli pronesené slovo mohlo komukoli zničit kariéru, či ho naopak navést na mimořádně úspěšnou životní trajektorii.

Arkadij Borisovič se na Míťu upřeně zadíval. Vypadalo to, jako by zvažoval jen jemu známá pro a proti, až nakonec dospěl k definitivnímu rozhodnutí:

„Rád bych si s vámi promluvil mezi čtyřma očima. Doufám, že na sobotu zatím nemáte žádné plány…“

Míťa, který nemohl uvěřit vlastnímu štěstí, jen mlčky přikývl a Arkadij Borisovič pokračoval:

„Tak přijeďte ke mně za město. Kolem šesté navečer buďte prosím doma, pošlu pro vás auto.“

Míťa přikývl, poděkoval a užuž mu podával ruku, ale pak si řekl, že kdyby si to Arkadij Borisovič přál, udělá to sám.

Tím jejich první rozmluva skončila.

Očekávání a možné perspektivy, plynoucí ze sobotní návštěvy, Míťu plně pohltily. Ani si neuvědomil, jak uplynula další hodina, nepamatoval si, zda s někým promluvil a nevybavoval si ani to, jak tajemníkovi předal desky se svým referátem. Zato si do smrti pamatoval, jak ten referát vlastně nedokázal dát dohromady. Tohle a slinu v koutku.

•••

Z Kremlu Míťa doběhl na metro, rozjel se do svého bytu v Sokolnikách a tam začal čekat. Příští dva dny nebyl schopen se nějaké práce ani dotknout. Dokonce ani ke čtení knih se nedonutil – jen v očekávání té důležité schůzky chodil po pracovně z kouta do kouta.

V sobotu přesně v 18:00 u vchodu do jeho domu zastavila černá volha. Řidič pro něj ani nemusel běhat nahoru do druhého patra a ani nebylo třeba na něj troubit – Míťa byl připravený. Oblečený, a dokonce i obutý proseděl půl dne u okna.

Nemluvný, ale jaksi důrazně zdvořilý řidič („Dobrý večer, Dmitriji Daniloviči!“) ho odvezl za město, do starého letního sídla v Peredělkinu, kde svrchovaně znervóznělého Míťu zavedl do hloubi rozhlehlé parcely zarostlé borovicemi. Tam už ho v malém altánu očekával Arkadij Borisovič.

Toho večera byl uvolněný, košili měl zpola rozepnutou. Míťa se posadil na nabídnuté proutěné křeslo a mlčky vyčkával, až se Arkadij Borisovič rozpovídá sám. Jeho hostitel četl jakési lejstro, které v mírně ohnuté ruce držel před očima.

Z otevřeného kuchyňského okna velkého domu, stojícího skoro přesně uprostřed pozemku, se ven linula nasládlá vůně plovu. Arkadij Borisovič byl svými obědy a večeřemi proslulý: právě na nich se řešily hlavní otázky života SSSR. Právě při nich se jmenovali a odvolávali ministři, díky jim se na diplomatickém nebi rozsvěcely nové hvězdy, právě jim za svou kariéru vděčili předsedové všemožných odborových organizací a svazů. Bylo to zkrátka velmi důležité hodování.

V oblasti politické gastronomie si Arkadij Borisovič počínal s mimořádnou odpovědností: jeho dnešní host, který měl přijít hned po krátké debatě s Míťou, zbožňoval plov a Arkadij Borisovič při této příležitosti nechal do Moskvy z Buchary letecky dopravit kuchaře, který dokázal vykouzlit nejlepší plov v celém Sovětském svazu. Popravdě řečeno už se na večeři těšil i on sám, takže svůdná vůně připravovaného orientálního pokrmu mu poněkud bránila v soustředění.

Mlčenlivá kuchařka, celá otrávená tím, že dnes musela plnit roli servírky, před Míťu a Arkadije Borisoviče beze slova postavila tác s obloženými chlebíčky a karafu s vodkou. Chlebíčky byly s platýsem, lososem a černým kaviárem, vodka byla příjemně ledová. Arkadij Borisovič odložil papír, kuchařce poděkoval a konečně se věnoval Míťovi:

„Řekl jsem si, že vám dnes uspořádám rybí den. Račte!“

Míťa se lačně chopil kousku chleba s mastně se lesknoucím proužkem platýse: v dychtivém očekávání schůzky nejenže nemohl pracovat, ale i jedl snad jen dvakrát za tři dny. Arkadij Borisovič se chápavě pousmál, oběma jim nalil vodku a zvedl svou sklenku:

„Tak na příjemné setkání! A na úspěch našeho společného počínání!“

Dokonce i teď, kdy se veškeré jeho myšlenky soustředily na rozmluvu, která ho čeká, si Míťa přece jen povšiml sklenky, kterou držel jeho společník. Na první pohled se ničím nelišila od té jeho, ale Míťa si povšiml, že nádobka Arkadije Borisoviče měla nápadně silné dno, takže zatímco do té se vešel sotva malý panák, Míťova vydala dobře za klasického velkého. A z takovýchto promyšlených maličkostí se postupně buduje moc, napadlo tenkrát Míťu.

Chladná vodka příjemně ožehla hrdlo a Arkadij Borisovič se pustil do výkladu:

„Váš odborný zájem se soustředí na genetiku, není-liž pravda? Vaše práce jsem četl. Musím se rovnou přiznat, že jsem tomu moc nerozuměl, ale bylo mi vysvětleno, že se zabýváte problematikou lidské dlouhověkosti. Takže vy hledáte způsoby, jak byste prodloužil život, který nám předurčila příroda?“

Míťa přikývl. Arkadij Borisovič postavil sklenku na stůl a naklonil se k němu:

„O tomto našem setkání a této rozmluvě samozřejmě nikomu nic neřeknete, že ne…“

Což ovšem nebyla otázka, ale konstatování. Míťa přikývl podruhé.

„Už jsem celou věc probíral s lékaři a vědci – stejně důvěrně, jako teď s vámi, a jsem si jist, že nejbližšího Nového roku se Leonid Iljič nedožije. Ba co víc, vím také to, že tato věc je známa nejen mně, ale i řadě těch, co jste je viděl na tom zasedání… Po smrti Leonida Iljiče se nevyhnutelně strhne válka mezi jeho následníky. Všichni zájemci, a mohu vás ujistit, že jich je dost a dost, se budou pokoušet získat funkci generálního tajemníka pro sebe.“

Přísně vzato říkal Arkadij Borisovič věci zjevné a známé, ale Míťa trpělivě poslouchal, protože předpokládal, že hostitel už zanedlouho přece jen přejde k meritu věci. A Arkadij Borisovič jeho očekávání nezklamal:

„Boj o moc je vyčerpávající a kontraproduktivní. Tak jsem vás pozval, abych vám položil následující otázku: Může v této situaci nějak pomoci sovětská věda? Mohou vaše výzkumy problematiky lidské dlouhověkosti najít nějaké praktické využití?“

„Takhle tedy začal můj příběh. Příběh ústavu.“ Dmitrij Danilovič znovu umlkl. Věk o sobě dával vědět – unavený byl dřív a dřív, a tak si teď přál skoncovat se svou závětí co nejrychleji a učinit to opravdu podstatné. Jenže Dmitrij Danilovič nikdy nezůstával stát v půli cesty, proto pokračoval.

Arkadij Borisovič Míťu nežádal, aby vyléčil Brežněva. Navrhl mu, aby stanul v čele ústavu, který by zkoumal cosi jako „funkční nesmrtelnost“, či jak to pojmenovat. V zásadě to bylo jednoduché. Dokud si generální tajemník udržoval alespoň jakous takous mozkovou kapacitu, zůstával dál generálním tajemníkem. Což znamenalo, že Arkadij Borisovič a jeho spojenci měli ještě čas nějak smysluplně a po etapách vyřešit problém předání moci. Pokud možno beze zmatků a zbytečných emocí. Jinak řečeno – pokud pánbu dopustí, sovětští lékaři si neporadí a Leonid Iljič zemře, Arkadij Borisovič potřebuje „plán B“. Je třeba najít způsob, který by umožňoval vrátit nebožtíkovi alespoň minimální mozkovou aktivitu.

Arkadij Borisovič pohlédl na ohromeného Míťu a vše řečené rychle upřesnil:

„Já od vás přece nežádám, abyste objevil tajemství věčného života nebo se podobně jako biblický Kristus naučil křísit mrtvé. To v žádném případě! Ačkoli – pokud byste se naučil měnit vodu ve víno, nejspíš byste se ode mne dočkal zvláštních díků!“

Arkadij Borisovič se nad vlastním šprýmem zazubil, takže Míťa se ihned podvolil nepsaným pravidlům byrokratické etikety a nuceně se pousmál. Jeho hostitel pokračoval:

„Znovu opakuji, že mě zajímá jedině formální energetická aktivita. Nikoli vědomí, nikoli schopnost mluvit nebo se pohybovat – výhradně položivý mozek. Pokud se domníváte, že splnit podobný úkol je ve vašich silách, zdroje na jeho vyřešení vám zajistím.“

A Míťa přikývl. Vlastně se tak právě v tomto okamžiku, v altánu stíněném peredělkinskými borovicemi, proměnil z talentovaného Míti ve váženého Dmitrije Daniloviče, zakladatele a ředitele Ústavu funkční nesmrtelnosti.

•••

Pouhé tři dny poté už si Dmitrij Danilovič prohlížel skromnou vilu na Povarské ulici, přímo naproti základní škole č. 91. Pravdou je, že ta vila byla skromná jenom na první pohled. Přesněji řečeno: měla své tajemství.

Každý kolemjdoucí, který se rozhodl dostat z Arbatu na Sadový okruh příjemnou Povarskou, viděl jen úhlednou fasádu kupeckého domu s přízemím a patrem. Domu postaveného počátkem 19. století, tedy pár let po děsivém požáru Moskvy v roce 1812. Co je pod vilou, věděli jen pracovníci ústavu: rozkládalo se tu dalších pět podzemních podlaží s laboratořemi, pracovnami, spletitými chodbami a vivárii, v nichž žila četná pokusná zvířata.

Už v říjnu 1982 se tu desítky vědců pustily do práce. Nejlepší mozky Sovětského svazu si tady pod vedením Dmitrije Daniloviče lámaly hlavu nad syrovátkou nesmrtelnosti. Úkol byl jasný – uchovat křehké mozkové buňky při životě i při absenci kyslíku. Po zástavě srdce začínaly neurony umírat po pár minutách, bez kyslíku a glukózy vydávaly jen poslední křečovité impulsy a pak se rozpadaly, vyvrhovaly svůj obsah ven a mozek měnily v rosol.

Dmitrij Danilovič byl pln inspirace, oči mu hořely a vskutku biblický rozměr úkolů, který před ním stál, mu lichotil. Dobrá, ať je ta nesmrtelnost jenom funkční, ale on přesto dokáže porazit smrt! Bude podoben Bohu! Vhodnější uchazeč o tuto roli se v celém Sovětském svazu najít nedal – o tom byl Dmitrij Danilovič upřímně přesvědčen. Arkadiji Borisovičovi se verva mladého vědce zamlouvala, však taky plodů práce ctižádostivých fanatiků za svůj život využil nejednou. Na takového spojence se mohl spolehnout.

Zato experti, s nimiž se Arkadij Borisovič radil, ho nečekaně zklamali.

Brežněv se příštího roku nedožil, zemřel už v listopadu a přesně v tom okamžiku přestal být i generálním tajemníkem. V prvních měsících po jeho smrti se Dmitrij Danilovič obával, že jeho ústav bude uzavřen, ale Arkadij Borisovič za působení nového tajemníka nepřišel ani o styky, ani o moc. Práce pokračovaly.

Novým nejvyšším sovětským představitelem se stal dosavadní předseda KGB Jurij Andropov. Když v únoru 1984 skonal, byl už ústav schopen absolvovat bojový křest, jenže Andropov zemřel tak náhle a nečekaně, že vědcům neumožnil zareagovat včas a všechno si připravit. „Pokus o vzkříšení“ skončil naprostým fiaskem. Dmitrij Danilovič tento neúspěch sobě i Arkadijovi (v té době už si tykali) vysvětloval tím, že převoz těla trval příliš dlouho. Arkadij slíbil, že příště se to už nestane. Profesionální čich mu napovídal, že Konstantin Ustinovič Černěnko se ve funkci taky nezdrží dlouho. V čele SSSR stanul už starý a vážně nemocný.

To, že se ústavu nepodařilo zachránit zrovna Andropovův mozek před proměnou v rosol, Dmitrije Daniloviče nijak zvlášť netrápilo. Čistě lidsky mu bývalý vrchní čekista rozhodně nebyl příjemný. Navíc už si v okamžiku Andropovovy smrti nemyslel, že se jeho výzkumy ubírají správným směrem. K tomuto závěru ho krátce před úmrtím generálního tajemníka přiměl referát o hibernujících arktických živočiších, kteří jsou schopni zůstat po dlouhou dobu bez kyslíku. Právě tento referát ho přivedl na jeden velmi perspektivní nápad.

Do ústavních laboratoří začali přivážet desítky syslů, rypošů a želv. Objevili se tu dokonce i tři tuleni. Ty nešťastné živočichy dusili v komorách s kysličníkem uhličitým: vědci sledovali, jak jejich mozek přežívá v podmínkách kyslíkového hladu a doslova do posledního šroubku rozebírali jejich unikátní biochemické procesy. Na rypoše a sysly Dmitrij Danilovič vcelku kašlal, ale tuleňů mu bylo líto. Dětství strávil na Dálném východě a tu a tam si vzpomněl na dny, kdy jedinými jeho přáteli byli na pláži se vyhřívající soukmenovci jeho dnešních laboratorních zvířat.

Pak nadešel čas myší, krys a makaků, jimž injekčně aplikovali koktejly z léků a bílkovin, které měly umírajícímu mozku prodloužit život. A nakonec se do ústavu začaly z moskevských nemocnic sjíždět sanitky se zaslepenými okny. Přijížděly k vile na Povarské v nočním tichu a bez majáků a nemluvní muži v sakách zapnutých na všechny knoflíky vnášeli do podzemních laboratoří mrtvoly – k vědeckým účelům.

Dmitrij Danilovič se znovu odmlčel a usrkl ze šálku, který měl u ruky. V šálku byl calvados, který si kdysi pro mimořádnou příležitost koupil za pohádkových dvacet tisíc dolarů. Dmitrij Danilovič si smutně povzdechl: tuhle láhev se chystal vypít na počest úspěšně ukončené práce, na počest svého vítězství. Teď pil na den své smrti. Inu což – to je přece taky „zvláštní příležitost“. Jiná taková už nepřijde.

Rok 1985 a smrt Konstantina Černěnka si dodnes připomínal se zvláštním rozechvěním. Vždy si vybavil, jak do laboratoře, která se proměnila spíše v operační sál, přivezli mrtvolu generálního tajemníka. Vždy si vzpomněl, že pak přišel Arkadij. A stejně tak si pamatoval, jak se jemu samotnému jemně třásly ruce.

Při pohledu na mrtvolu nejvyššího sovětského politického předáka, obloženou ledem, se Dmitrij Danilovič přistihl při myšlence, která ho jindy nenapadala: tak vidíš, včera jsi byl úplně na vrcholu, a teď je z tebe blbej mrtvej dědek. Tak jakou všechna ta moc vlastně měla cenu?

Užuž to skoro polohlasem pronesl, či spíš zašeptal do ucha Arkadije, který se dávno ze šéfa proměnil ve staršího kamaráda, ale pak došlo k jisté nepředloženosti.

Laboranti na pokyn Dmitrije Daniloviče píchli Černěnkovi syrovátku; injekce musely přijít do obou krčních tepen mrtvého naráz, přičemž proudění krve v těle generálního tajemníka pořád udržovalo umělé srdce.

Encefalograf stále ukazoval jen rovné linky – tep ani mozková aktivita se zatím neobnovily. Zato se pomalu, ale jistě, začal zvedat a zvětšovat úd soudruha generálního tajemníka. Směřoval k výšinám a zdálo se, že se snaží dosáhnout až k jasným fluorescenčním lampám osvětlujícím operační sál.

Jeden z laborantů se rozřehtal. Tohle nebyl ani smích, ani chechot – bylo to opravdu koňské řehtání, znějící do právě nastalého hrobového ticha obzvlášť nemístně.

Arkadij se rozeřval. Strašně. Dmitrij Danilovič neviděl svého přítele ani nikdy předtím, ani potom v takovém stavu. Ječel, že všichni přítomní budou okamžitě odesláni do gulagu. Jistě, on ví, že gulag už neexistuje, ale v takovémto případě se zase otevře, o tom ať nikdo nepochybuje. Jeho tvrdou ruku pocítí dokonce i rodiny pracovníků ústavu, protože budou vyhnány na Sibiř, aby tam všichni káceli les! Z těch rodin tam odejdou všichni, do jednoho, včetně domácích zvířat!

Dmitrij Danilovič nakonec jen s obtížemi dokázal svého dobrodince uklidnit: přesvědčil ho, že tento jev byl popsán už ve středověku kupříkladu u oběšenců. Obzvláštní ironií osudu se pak stalo, že ztopořený generálně tajemnický úd takto přešel do stavu mrtvolné zcepenělosti, takže laborantům nezbylo, než nezkrotný orgán odříznout chirurgickou pilou. Pak úd zabalili do vakuového sáčku a vložili do náprsní kapsy nebožtíkova saka.

Vypadalo to, že tím příběh ústavu musí skončit, ale Arkadij Borisovič po několikaměsíční odmlce přece jen zavolal – a život pro všechny zase pokračoval ve starých kolejích.

Nový generální tajemník se jim oběma rozhodně nezamlouval. Zaprvé, když se dověděl o existenci ústavu, hned tam přijel na inspekci. S lehkým úsměvem na rtech obešel všech pět podzemních podlaží. Ústav zavřít nenechal, ale celým svým vzezřením demonstroval vyloženě pohrdlivý vztah k významnému úkolu, jímž se tu všichni pracovníci zabývali. Zadruhé: z Michaila Gorbačova čišelo cosi, co Arkadije Borisoviče znepokojovalo obzvlášť – jakýsi dech novot. Pocit změn, které by pravidelný běh jeho života mohly narušit. Pravdou je, že naplno tyto změny nakonec nepocítil. Doslova týden před srpnovým pučem jedenadevadesátého totiž Arkadij Borisovič zemřel.

•••

Když se Sovětský svaz rozsypal, Dmitrij Danilovič dospěl k přesvědčení, že teď už bude ústav uzavřen zcela jistě. Jenže štěstí měli i tentokrát: sice malé, ale nějaké peníze od státu chodily dál. Rozhodující vědecký průlom se za ně realizovat nedal, takže ústav léta devadesátá přežil díky nedopatření s Černěnkem. Recept na syrovátku, již kdysi vpravili do žil zesnulého generálního tajemníka, Dmitrij Danilovič naštěstí uchoval, a tak po celou dekádu s její pomocí moskevským byznysmenům a politikům léčil impotenci.

Takhle se ústav dožil počátku dalšího století. Někdejší elán Dmitrij Danilovič už dávno ztratil a stále častěji se ho zmocňoval pocit, že všechny jeho snahy vyznějí naprázdno. Zcela vážně začal pomýšlet na důchod. A pak – Dmitrij Danilovič si naprosto přesně zapamatoval den a hodinu, kdy se to odehrálo – došlo k události pro něj osobně zcela zásadní: jeho pracovnu navštívil vysoký úředník prezidentské kanceláře nové hlavy státu. Událo se to 23. června 2005.

Úředník byl mladý, pomenší, ve skromném obleku, s nápadnými kouty ve vlasech a lehce zadrhával. Zdvořile se Dmitrije Daniloviče vyptal na jeho práci, na dosažený pokrok i na perspektivy a pak řekl, že o vědeckou činnost ústavu projevil zájem Pan Prezident. Poslední dvě slova pronesl tónem, až měl Dmitrij Danilovič dojem, že ta velká písmena na jejich začátku doslova slyší. Pana Prezidenta ovšem rozhodně nezajímala nějaká funkční nesmrtelnost, ale nesmrtelnost faktická. Úředník ostatně ihned naznačil, že v kontextu této jejich rozmluvy „nesmrtelnost“ přirozeně neznamená život věčný, nýbrž fakt, že alespoň takových sto dvaceti by se Vladimir Vladimirovič dožil moc a moc rád. A že peněz na výzkum a experimenty rozhodně litovat nebude.

Jak zpočátku Dmitrij Danilovič blízkým přátelům s oblibou tvrdil, na ústav se začal snášet zlatý déšť. Pak mu někdo z mladších kolegů vysvětlil, že toto sousloví může znamenat i ledacos jiného včetně sexuální praktiky, a Dmitrij Danilovič začal užívat jiné formulace, ale podstatu věci to nijak neměnilo: ústav tonul v penězích. Dopřáno mu bylo jakékoli vybavení, jakékoli zahraniční konference, každopádně vše jen to nejlepší a nejdražší. Ale především – své výdaje nemusel nijak vykazovat a zdůvodňovat. Přidělené peníze mohl utrácet podle vlastního uvážení. Hlavní byl výsledek. To mu prezidentský úředník řekl taky přímo: hned to být nemusí, ale za takových deset patnáct let…

Dmitriji Daniloviči dal tenhle roh hojnosti křídla a on se do vědecké práce pustil s dvojnásobnou dychtivostí. Společně s mladými kolegy dospěl k závěru, že pro jejich účel samotná syrovátka nevyhovuje a že je třeba začít experimentovat s viry.

Výsledky profesorovy práce se syrovátkou bylo teď třeba dostat do každé buňky mozku a tím ho učinit prakticky nesmrtelným. K tomu bylo zapotřebí viru, který by potřebné geny do všech buněk dopravil. Volba padla na rabdoviry, přesněji řečeno na dobře prozkoumaný virus vztekliny. Genetičtí inženýři virus zbavili možnosti rozmnožovat se mimo speciální buňky v laboratorním prostředí a místo toho tam zakódovali několik genů, které mozku umožňují přežívat i v těch nejtěžších podmínkách.

Postupně, jak se dalo očekávat, Dmitrij Danilovič okusil chuť peněz: Nikdo je nepočítal, nikdo nežádal vyúčtování, a tak je začal utrácet. A podobně je začali rozhazovat i další pracovníci ústavu. Jednou Dmitrij Danilovič někde zaslechl, že i uklízečka Gulja si koupila dvojdomek v malých španělských lázních. Dmitrij Danilovič věděl, že ve Španělsku je k mání plno „investičního bydlení“, a tak ho tahle novinka nikterak nepřekvapila.

Pán z prezidentské kanceláře přišel ještě několikrát. Před každou takovouto návštěvou, která nikdy nebyla nečekaná, PR oddělení ústavu za pomoci najatých animátorů (samozřejmě za velké peníze) pořizovalo videoprezentaci, která líčila další pokrok. A to zatím stačilo.

Jenže zatímco si Dmitrij Danilovič na státní útraty žil na vysoké noze, někteří jeho kolegové přece jen v pokusech pokračovali. Virus, který postupně modifikovali, byl stále efektivnější. Jedna z nejnadanějších vědkyň ústavu, absolventka přírodovědecké fakulty Moskevské státní univerzity Veronika, si nastudovala výzkumy Japonce Siniho Jamanakiho a navrhla doplnit modifikovaný virus faktory, které by buňky organismu omlazovaly. Byla to prajednoduchá a zároveň skvělá myšlenka, již si Dmitrij Danilovič přímo s požitkem přisvojil. Proboha, přece nepřizná právo na podobný nápad takové prospěchářce – zvlášť když je to ještě ke všemu ženská!

„A víš, co je na tom všem nejsměšnější, Ljudo?“ obrátil se s posledním slovem opět ke své ženě Ljudě, která už dávno zemřela na rakovinu. „Nejsměšnější je to, že nás zničila nenažranost. Zvykli jsme si krást. Peněz jsme zdánlivě měli dost a dost, všeho už jsme se nažrali až hrůza – hubou i prdelí! To by určitě stačilo ještě pro vnuky a pravnuky! Ale to ne, my už se nedokázali zastavit. Když se v ústavu před rokem dělala generální oprava, tak na ní taky každý koukal vydělat a místo drahých německých kabelů jsme všude natahali naše. Levné. Podle výkazu bylo všechno v pořádku, jenže ve skutečnosti…?“

Ve skutečnosti kabel zkratoval a vypukl požár. To by zase nebyl tak zvláštní problém, ale zatímco pracovníky ústavu plně zaměstnával boj s plameny a evakuace, z laboratoří uteklo několik pokusných zvířat, s nimiž se zrovna aktivně pracovalo. Část z nich byla virem nakažena – zvířata, na nichž se virus právě zkoušel. No a dál…

„Dál jsme měli plán, Ljudo. Přesněji řečeno pro podobné případy existovala instrukce, jak si počínat, kdyby v ústavu došlo k mimořádné události a virus se ocitl mimo kontrolu. Službukonající pracovník ostrahy nahoře v přízemí měl příslušné prostory naplnit freonem, který by oheň uhasil. Všechno tam měl neprodyšně uzavřít, odříznout od okolního světa a zadusit plynem. Obětovat lidi, aby nedošlo k daleko větší tragédii. Jenže ten, co zrovna sloužil, měl v podzemí děvče, svou milovanou, tak se nad ní slitoval a nechal ji dostat se ven. A bylo po všem…“

A vskutku, teď už bylo opravdu po všem. Dmitrij Danilovič vstal, vrávoravým krokem přistoupil k oknu a pohlédl na Moskvu. Milované město se už dávno probudilo a žilo si svůj každodenní život. Hlučelo, šelestilo a cvrlikalo. Vědec si ztěžka povzdechl.

Kymácivě přistoupil ke stoličce. Už před hodinou sejmul z háku na stropě drahý lustr a místo něj upevnil provaz se smyčkou. Zkusil, zda je dost pevný. Ten se nepřetrhne. Vydrží. Dmitrij Danilovič se vyškrábal na stoličku a navlékl si smyčku na krk.

„Stávám se smrtí, ničitelem světů!“ takhle nějak to snad řekl Oppenheimer.

Tahle slova Dmitrij Danilovič pronesl nahlas, přestože v prázdném bytě si ho neměl kdo poslechnout: „Ty štěně! Ta tvoje bomba je učiněné nic ve srovnání… Ničitelem světů se stanu já…“

A s těmito slovy se Míťa (protože teď už to byl zase Míťa) ještě naposledy ohlédl za zpackaným životem a pokročil kupředu. Zapraštěly obratle, skřípl provaz a stolička se převrátila na drahé parkety.

Kapitola první

Eskymo zakoupené u vchodu do parku tiše puklo. Takové věci se s eskymem stávají: křoupnete do čokoládového pancíře, po tom se rozběhnou praskliny a někdy se ho celý kousek rovnou odlomí. Ještě že jsem si toho všiml, napadlo Sevu žvýkajícího studenou čokoládu. Ještě že to neupadlo na asfalt! Otočil hlavu a pohlédl na Kostika: bratr šel hned vedle něj a věcně ohryzával svůj vaflový pohárek se zmrzlinou.

Byla to jejich tradice a Seva na ni byl potajmu hrdý – vždyť to on s ní přišel! On a Kosťa chodili každý do jiné školy a Seva teď už pravidelně každý poslední den před prázdninami chodil pro mladšího bratra sám. Koupili si zmrzlinu, vesele klábosili, vychutnávali společnost toho druhého i pocit svobody a pomalu šli přes park domů. Před sebou měli celé léto.

Seva měl poslední den školy rád. Míval z něj takový kouzelný, v čemsi snad skoro až vánoční pocit. Člověk přijde ke stromečku a najde pod ním dárek. Je to velká krabice, kterou maminka zabalila do krásného vánočního papíru. Začnete to rozbalovat a celou vaši bytost zaplaví jásavá předtucha: co to asi bude?! A poslední den školy byl to samé. Před sebou celé léto – jenže zatím je to léto jen krásně zabalený dárek… Zítra ho s Kosťou začnou rozbalovat. Co asi bude uvnitř?

Co si Seva pamatoval, každé léto jezdili s rodinou k moři. Na svůj věk už byl zkušený cestovatel, který se stihl podívat do Izraele, Itálie, Španělska, Chorvatska a Slovinska. Některé z těchto cest si pamatoval jen matně, zvlášť z dob, kdy byl ještě malý, ale stačilo, aby mu rodiče ukázali fotografie, a on hned věděl: ano, tady jsem opravdu byl. Pak přišel na svět Kostik a začali cestovat všichni společně.

Letos ale nikam do zahraničí nepojede. Seva se nejdřív naštval – cože, léto a bez moře?! Pak ho ale napadlo, že jeden rok to nějak vydrží – zato se zrovna přestěhovali do nového bytu! Ve kterém on měl svůj vlastní pokoj! V tom starém museli oba s Kosťou bydlet v jedné místnosti, kdežto tady konečně má své vlastní království. Kvůli něčemu takovému člověk na rok i to moře oželí!

Kosťa bratrovu spokojenost nesdílel.

Stejně to vypadlá legračně, pomyslel si Seva: Kosťa je v naší rodině nejaktivnější, nejpohyblivější, nejhalasnější a nejkurážnější, ale přitom se každé změny děsí. Stěhovat se ze starého bytu se mu nechtělo, protože tam se narodil a prožil tam celý dosavadní život. Zaprvé si nepřál, aby mu kvůli tomu utekla cesta k moři, a v žádném případě k ničemu nepotřeboval svůj vlastní pokoj, protože tam už nebude mít možnost vlézt si ráno do pelechu ke staršímu bráškovi, přitisknout se k jeho teplému tělu a v objetí s ním spát až do chvíle, než přijde maminka nebo tatínek a nezačne je budit do školy.

S nutností takovýchto změn Kosťu poněkud smířil maminčin slib vrátit se k problému psa. Tatínek, Seva a Kosťa si byli naprosto jisti, že život bez psa není plnohodnotný a že je to třeba urychleně napravit. Maminka psa chtěla taky, ale oprávněně namítala, že ho bude třeba pravidelně venčit v lijáku, ve vánici a v horku. Denně! V rámci přesvědčovací kampaně tedy Seva začal každý den demonstrativně venčit Kosťu.

Tento experiment vydržel přesně týden – do okamžiku, kdy si chlapci vyrazili na procházku v průtrži mračen a promokli tak, že oba nastydli a týden leželi s teplotou. Seva tak propásl důležitou písemku z matiky, což jeho učitelku Anastasii Michajlovnu velmi pohoršilo.

Eskymo bylo dojedeno a Seva začal dumlat dřevěnou špachtličku. Dělal to tak vždycky, než ji vyhodil do odpadkového koše. Kostik už se se svou zmrzlinou taky vypořádal a vaflovým pohárkem se prokousal až ke dnu. Ten spodní kroužek oplatky jíst kategoricky odmítal.

Školní batohy měli dnes bratři lehké: učebnice odevzdali, takže na zádech se jim natřásaly jen sešity a prázdné krabičky od svačin. Kosťa mhouřil oči blažeností. Co na světě může být krásnější, než takhle jít s bráchou přes park? S břichem plným zmrzliny a s celým létem před sebou…

„Hele, přídem domu a hned si zahrajem, jo?“ pohlédl Kosťa s nadějí v oku na bratra.

Už celé poslední tři týdny čekal na příležitost, až si se Sevou konečně pořádně zahrají GTA Online. Do nového bytu rodiče koupili druhý televizor, a Kosťa se Sevou celý rok šetřili peníze, aby si na Avitu pořídili druhou herní konzoli PS4. Našetřili si, konzoli koupili, ale pak museli dělat úkoly, nebo jít včas večer spát, anebo ještě kdovíco – klukům zkrátka pořád nevybýval čas na to, aby si v klidu sedli a konečně si zahráli. Až dnes to zaplaťpánbu vyjde! Mají k dispozici celé čtyři hodiny.

„Nejdřív teda projedem ty loupeže, jo? Nikita mi říkal, že je tam úkol, kdy musíš z paluby letadlový lodě čmajznout stíhačku. A taky nějaký pěkný závody…“

„Musíme si fakt co nejvíc zahrát než vodjedeme,“ přikývl Seva.

Až teď si Kosťa vzpomněl na nadcházející odjezd a celý se zakabonil.

„Já teda nikam nechci!“

Seva si povzdechl. Co ho to taky napadlo – připomínat mladšímu bratrovi tu výpravu?

Tatínek s maminkou se rozhodli, že úplně bez dovolené pro celou rodinu to nepůjde ani tenhle rok, a když už tedy nevyšlo moře, tak se všichni vydají na túru. Do Karélie. S batohy, stany, přespáváním u krásných jezer – a to vše zcela bez internetu… Kosťa byl naštvaný.

Seva skálopevně věřil, že až na to dojde, bude se Kosťovi túra strašně líbit. Jenže takhle to bylo s bráchou vždycky: když se setkal s novou zkušeností, vždycky nejdřív nadával a brblal, ale po návratu dědečkovi nadšeně vykládal, jak to bylo super. Byl to jakýsi rituál, který Kosťa psychologicky zřejmě potřeboval, i když pro zbytek rodiny to bylo úmorné.

Když o túře uslyšel poprvé, hned si běžel vygooglit heslo Karélie a nagooglil si komáry. A právě na ty si teď vzpomněl.

„Kurňa, tam jsou ty komáři! A ke komárům já nechci! Čet jsem, že je jich tam tolik, že ze země klidně zvednou i kočku. A co když najednou vodnesou i mě?!“

„To by zaprvé nedokázali,“ usmál se Seva. „Takový věci se jen tak řikaj. V nadsázce. A zadruhý já s mámou a tátou bysme tě nikam vodnést nenechali. Tak nás trochu poštípaj, to přece znáš i z chaty. Zato já se naučil plno strašidelných historek. Večer budeme sedět v lese u vohně a já s taťkou vám budeme vykládat bezva horůrky…“

Kosťa roztržitě přikývl. Přísně vzato se hororových příběhů dost bál, ale Seva je měl tak rád, že se mu nějak nechtělo kazit bratrovi náladu. Navíc se Kosťovi velice zamlouvala představa, jak spolu všichni sedí kolem ohně. Tenhle pocit se mu vůbec líbil – být součástí rodiny.

Zamyšleně nakopl plechovku od piva, válející se na parkové cestě, ale pak se za ní rozběhl, zvedl ji a hodil do koše. To ho naučil Seva.

„Jasně – vyrazíme nejdřív na túru, ale máma řekla, že pak můžeme jet k dědovi a babičce na chatu, a pak se taky vydovádíme v novým baráku – budeme si každej den hrát hry a chodit s našima do kina!“

„To jo – každej den hrát hry! Táta už nám v každým případě něco vymyslí, třeba nás bude nutit číst nebo pomáhat v domácnosti, to si piš, kamaráde!“

Došli až na konec parku a před nimi se otevřela živá městská ulice. Teď se Sevou dojdou k zastávce, počkají si na autobus a za nějakých dvacet minut jsou doma. A tím pro ně konečně oficiálně začnou prázdniny.

•••

Havárie, již v předsmrtném audiovzkazu své zesnulé ženě vylíčil profesor Michajlin, se v Ústavu funkční nesmrtelnosti odehrála v půl sedmé ráno. V té době bylo na pracovištích jen šest lidí – laboranti ve službě, kteří sledovali stav zvířat a průběh pokusů. Nadzemí prostory ústavu byly prázdné, jenom na vrátnici sloužil člen ostrahy Paša.

Seděl sice před nějakými deseti monitory, ale místo na ně se díval do svého tabletu – na závěrečný díl první řady seriálu Pandemie. Jeho dívka Veronika se do něj něco nahučela, jak bezvadný je to příběh, zcela jiný než všechny dosavadní ruské seriály, které kdy Saša viděl. Ten si na seriály zrovna nepotrpěl a díval se na ně jen občas, ovšem Pandemie ho nečekaně zcela pohltila, takže se definitivně rozhodl zajít hned po práci do knihkupectví a koupit si tam stejnojmenný román Jany Vagnerové, podle kterého seriál vznikl, a prožít si nad knihou všechna dobrodružství, která právě viděl v tabletu, ještě jednou. Kdyby Paša přežil a tohle všechno opravdu podnikl, právě jeho by knížka nejspíš zklamala – bylo by tam pro něj až příliš mnoho psychologických zápletek a příliš málo strhujícího děje… Jenže nepřežil.

Paša si propuknutí požáru nepovšiml a nezaznamenal ani to, že nefunguje protipožární signalizace. Plameny zpozoroval až jeden z laborantů, navíc až v okamžiku, kdy celé patro zaplavil dusivý dým: levné ruské elektrické kabely a plastové panely, jimiž byly obložené veškeré stěny ústavu, při hoření vylučovaly jedovaté zplodiny.

V plánech požární evakuace ústavu byla jasně stanovena místa, kde visely hasicí přístroje. Vedle nich byla na zdech umístěna poplašná tlačítka. Jakmile laborant spatřil kouř, uháněl co nejrychleji vyvolat poplach, jenže hned se mu to ani zdaleka nepodařilo: část knoflíků dokonce ani nebyla připojená a skvěla se tu jen pro okrasu a pro inspektora protipožární ochrany, jehož Michajlin už dávno regulérně podplácel. Některá přítomnost dýmu registrující čidla pracovníci ústavu dokonce úmyslně odpojili, protože pravidelně spouštěla falešný poplach.

Paša dobře věděl, co je jeho povinností. Na jeho stole vedle několika telefonů leželo pod ochranným skleněným poklopem (aby ho někdo nedejbože nezmáčkl omylem) červené tlačítko. Tímto tlačítkem se nejen přivolávali hasiči, jednotky ministerstva pro mimořádné situace, profesor Michajlin a celé vedení ústavu, ale také se spouštělo plnění celého laboratorního podzemí plynem. Kdyby Paša teď tohle tlačítko stiskl, jediné na povrch vedoucí dveře by se zablokovaly a zvláštním klíčem by je dokázal odjistit jen profesor Michajlin. Kdyby je stiskl, výtah, jímž nahoru mířili laboranti dusící se kouřem, zůstane beznadějně stát. Když je stiskne, zůstane jeho Veronika v podzemí navždy.

Paša začal zrakem zmateně pobíhat po monitorech a pokoušel se ji najít. Nebyla ani ve výtahu, ani v laboratořích, ani na chodbě… Pak ji konečně spatřil – utíkala po schodech. Zřejmě jako jediná z lidí dole si uvědomila pravidlo „nepoužívat výtah při požáru“. Paša si povšiml, že si dole nezapomněla ani svou tašku.

Veronika se zastavila před hermetickými dveřmi, které oddělovaly podzemí ústavu od jeho nadzemní části, zůstala stát a pohlédla do kamery. Přímo na Pašu. V očích měla slzy. Dobře věděla, co má službukonající člen ostrahy v tuto chvíli udělat a pohledem (tím si byl Paša jist) ho zapřísahala, aby ji ušetřil. Aby ji zachránil. A Paša nevydržel. Dveře otevřel a teprve, když se Veronika ocitla nahoře, osudové tlačítko stiskl.

Veronika se hned začala svlékat. Jen se trochu vydýchala a začala se svlékat. Překvapenému Pašovi vysvětlila, že jediný způsob, jak se nakazit viry, které ústav zkoumá, je kontaminace krve. V panice a chaosu při požáru se mnohá laboratorní zvířata dostala z klecí ven a v tom dýmu si Veronika mohla nevšimnout, jak ji nějaký ten sysel kousl.

Společně pak prozkoumali každý centimetr jejího těla. Kousnutí nezaznamenali žádné.

Ještě deset minut poseděli v objetí, ale pak jí Paša řekl, že bude lepší, když se vydá domů. Na porušení předpisů se nejspíš přijde, ale co kdyby měli štěstí…? Veronika se oblékla a vyšla na ulici. Nadechla se jitřního moskevského vzduchu a rychlým krokem zamířila ke stanici metra Arbatská.

Cestou přemítala o tom, jak blízko smrti se dnes i s Pašou ocitli, a také ji napadlo, že aby ji zachránil, riskoval úplně všechno. Jejich vztah, přesněji řečeno hloupoučký flirt, začal naprosto nahodile: Veronika reagovala na jakýsi naprosto naivní pokus ji sbalit. Ne proto, že by to opravdu zafungovalo, spíš proto, že ji zajímal – natolik se tenhle zdrženlivý a na ochrankáře nezvykle hezký okresní přeborník v boxu nepodobal všem jejím předešlým chlapům.

Paša tohle všechno tušil jen sotva, od přírody to byl člověk ne snad hloupý, ale každopádně nedůvtipný, takže ho ani nenapadlo, že právě dnes večer mu Veronika hodlala oznámit, že jejich známost končí. Že ona chce spět někam dál, budovat kariéru, duchovně růst, a že její projekt rozvoje vlastní osobnosti se žádným Pašou nepočítá. Jenže s ohledem na vše, co se stalo, je tento plán třeba přehodnotit. Tak on takhle riskoval. Riskoval svou práci, svou bezpečnost… To znamená, že mě má rád, že mě má opravdu rád, říkala si, když už sjížděla po eskalátoru do metra. Jak to tak vypadá, Paša si dnešním hrdinstvím koupil ještě pár týdnů v její společnosti. Na kolegy, kteří se v podzemí dočkali nevyhnutelné smrti zadušením, kdovíproč ani nepomyslela.

Dole musela celou stanicí projít až na druhý konec, vyjet po dalším dlouhém eskalátoru zase nahoru a ocitla se tak ve stanici Leninova knihovna. Odtud ji vlak doveze až na Univerzitu, kde si přímo u metra pronajímala útulný jednopokojový byt. Spěchala. Už abych byla doma, osprchovala se, když tak si dala šálek čaje a šla spát!

Najednou ale dostala hroznou žízeň, a tak si vzpomněla, že v kabele má nedopitou petku vody.

•••

U laboratorních myší se s žádnými jmény nepočítalo, ty měly jen inventární čísla. Bílá myš řady balb/c, která se ukrývala na dně Veroničiny kabely, měla číslo MB1#99324. Variantou viru GluN2D-OSKM-V23, kterému pracovníci ústavu říkali Michajlinův, bylo pokusné zvíře nakaženo včera. Z neznámých důvodů byl virus naprosto neškodný pro myši a krysy, zato primátům a patrně i lidem přinášel spoustu různých zdravotních komplikací. Michajlin od svých podřízených důrazně požadoval, aby odhalili příčinu této anomálie – měl neodbytný pocit, že odpověď na tuto otázku jim pomůže vyřešit hlavní problém viru, který vytvořili. A problém to byl opravdu nevšední.

Dmitrij Danilovič Michajlin skutečně dokázal zvítězit nad smrtí. S netajenou radostí to hlásil onomu úředníkovi prezidentské kanceláře, a dokonce ho pozval k jednomu laboratornímu pokusu. Zestárlý úředník, který od okamžiku jejich prvního setkání značně povýšil, s úžasem zíral, jak jeden z laborantů píchl spolehlivě mrtvému šimpanzovi injekci s virem – a opice ožila! Ale jak „ožila“ – začala se zmítat a vyrážet příšerné skřeky!

Bylo to jasné vítězství vědy. Problém spočíval jedině v tom, že virus Dmitrije Michajlina svou oběť nejen oživil, ale odstartoval v jejím organismu neustále se opakující cyklus „smrt/život/smrt“. Jak dlouho takový posmrtný „život“ trval, záleželo na stavu imunitního systému. Šimpanz, jehož Michajlin užil k této omezeně veřejné demonstraci, byl před smrtí naprosto zdráv, proto jakmile „ožil“, začal se vrhat na tlusté sklo, jež jeho voliéru oddělovalo od zbytku laboratorní místnosti, odkud ho pozorovala skupina lidí. Podívaná to byla vskutku děsivá.

Prezidentský úředník na Michajlina zíral s údivem, a dokonce se strachem v očích, ale profesor zářil radostí a obavy zračící se v očích vzácného návštěvníka nikterak nesdílel.

„A čím se vysvětluje to agresivní chování?“

„To je zanedbatelný detail,“ mávl profesor Michajlin podrážděně rukou. „Uvědomte si, že přímo před vašima očima tu dějiny pokročily vpřed! Už jsme přece dosáhli obrovského vítězství – dokázali jsme smrt zahnat na ústup! Teď už zbývá virus jen dále zdokonalit a naučit ho sebedestrukci v okamžiku, kdy dojde ke vzkříšení.“

Prezidentský úředník vlastně nebyl hloupý. Jak tak naslouchal vědcovým nadšeným litaniím, už poněkolikáté ho napadlo, že celý krámek bude třeba zavřít, dokud tenhle šílenec ještě nestačil spáchat nějakou pohromu. Však mu také nedávala spát i jiná otázka:

„A co se stane, když se tím vaším virem nakazí živý člověk?“

Michajlin si sejmul brýle a upřeně se na tazatele zadíval:

„To nesmíme dopustit za žádných okolností! Pro živého člověka je náš virus smrtelně nebezpečný. Ale nedělejte si starosti, v ústavu fungují veškerá možná bezpečnostní opatření, takže pravděpodobnost podobné nákazy se rovná nule. Opravdu si nemusíte dělat starosti.“

Tím debata skončila. Co Michajlin rozhodně nemohl tušit, bylo to, že jakmile se jeho host vrátil zpátky na Staré náměstí, okamžitě se posadil ke stolu a začal psát souhrnné hlášení, jehož obsah byl zhruba tento: Zadaný úkol nebyl splněn, takže je třeba ústav co nejrychleji zrušit. Budovu prodáme a vědecké pracovníky přesuneme k profesoru Kovalčukovi do Kurčatovky. Veleváženého Dmitrije Daniloviče pošleme do penze – peněz má rozhodně dost. Pokud si profesor doposud myslel, že panstvo o jeho finančních rozpustilostech nic neví, mýlil se: lidé ve fádních oblecích měli veškeré jeho kroky pečlivě zaevidovány.

Zavřeme to. Vypálíme – a místo po spáleništi ústavu zasypeme nehašeným vápnem. Dokud není pozdě.

Pravda, pozdě už bylo, ale to úředník ze Starého náměstí nemohl vědět. Stejně jako nemohl předpokládat, jaká pohroma hrozí celému světu, pokud se virus dostane na svobodu. Veronika a její kolegové z podzemních laboratoří naopak něco takového předpokládat mohli, protože provedli všechny příslušné simulace.

Podle predikcí se nakažlivost Michajlinovým virem v „divoké přírodě“ bude rovnat zhruba 84 % a zemře na něj asi devět lidí z deseti. Jakmile se virus ocitne v lidském těle, začne se nekontrolovaně rozmnožovat a dál se šířit v podobě kapénkové infekce. Nic takového v plánu nebylo a virus to neměl dělat – tedy rozmnožovat se mimo hostitelské buňky, z nichž byl získáván. Jenže on si nedal pokoj, v jednom případu z milionu si z buňky odebral gen, který potřeboval k rozmnožení, a pak už stačil jediný potomek, od nějž se odvinula další multiplikace v celém lidském organismu. Jediná dobrá zpráva spočívala v tom, že jakmile se virus dostal na vzduch, dlouho nevydržel, takže případná epidemie by byla poměrně krátká.

Dívka se s hrůzou zadívala na krůpěje krve kanoucí z prokousnutého prstu.

•••

„Mami!“