Operativec. Těla skryje džungle

Copyright © Eduard Krainer, 2025

Ilustrace © Boris Broďák, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-594-2

ISBN mobi: 978-80-7689-595-9

Petrovi, skvělému parťákovi

Poděkování

Vznik této knihy by nebyl možný bez podpory mnoha skvělých lidí. Děkuji všem, kteří mi poskytli své odborné znalosti, věnovali svůj čas a povzbuzení. Zvláštní poděkování patří doc. Tomáši Šmídovi za jeho cenné rady a nezištnou odbornou podporu.

Předmluva

Když operativec po mnoha letech služby odejde do civilu, čeká ho tvrdá srážka s realitou. Zjistí, že to, co tvořilo jeho svět, najednou v podstatě nikoho nezajímá. Možná najde nějaké posluchače při posezení u piva, ale to mu práci, která by ho naplňovala a dávala jeho životu smysl, zajistit nedokáže.

Začne se trápit, vyčítá si, že ze služby odešel tak zbrkle. Pracovní problémy ve službě, které se mu před časem zdály nepřekonatelné, se nyní při zpětném pohledu jeví malicherné. A strašně mu chybí napětí, které dávalo jeho životu smysl. Tajně doufá, že ho na ulici nebo po telefonu někdo od bývalého zaměstnavatele osloví s nabídkou, aby se do služby vrátil. Bral by to hned. Ale dny plynou a nikdo se neozývá. Dokonce ani blízcí přátelé, se kterými prožil lecjaká dobrodružství, mu nezvedají telefony. Pomalu mu dochází, že dveře se jednou provždy definitivně zavřely.

Chvílemi se potácí se na hranici zoufalství, ale zároveň cítí, že v něm ještě přece jen něco zůstalo z toho bojovníka, který se uměl sám o sebe postarat. A tak urputně hledá své nové místo na slunci. Trvá to však dlouho, někdy až nekonečně dlouho. Zažije spoustu nadějí, vzestupů i pádů. Poznává nové lidi, navazuje nová přátelství. Čím víc se s novým světem sžívá, tím víc se také zklidňuje. Zjišťuje, že i v běžném životě může využít schopností a dovedností, které si ve službě osvojil. Nachází tak pomalu sám sebe, začíná se radovat z maličkostí, které dříve přehlížel. Učí se od dalších, podobně postižených kamarádů. A po nějakém čase se usadí, najde nový smysl života. To je ta lepší varianta.

Může se také stát, že bývalý operativec své místo v tom jiném, nepřátelském světě nenajde. Nedokáže se v hlavě odpoutat od toho, co prožíval. Touží stále po nových akcích, po dobrodružství. Potřebuje si dokázat, že na to ještě má. Jenže nemá kontakty nebo ho už prostě nikdo nechce. A tak se pokouší přihrát zpátky své hřejivé vzpomínky ze starých dobrých časů třeba sklenkou alkoholu. A protože to funguje, stává se z toho pravidlo…

Někdy ovšem může dojít z ničeho nic ke zlomu. Objeví se nabídka na akci kdesi daleko, skoro na konci světa. Bude to nebezpečné, ale dobře zaplacené. V podstatě jen rutina. Přijedeš, něco vyzvedneš a rychle zpátky, říkají mu. Napřed odmítá. Vždyť přece konečně má dobrou práci, v duši klid a kolem sebe blízké lidi, kteří jsou na něm závislí. Opět stojí na rozcestí a naslouchá dvěma rádcům. Rozum říká, nechoď, neriskuj, ale hlas srdce radí něco jiného. Pojď, brácho, zkus to ještě jednou. A v mysli se stále dokola honí to vychloubačné krédo hrdých veteránů: Beware of an old man in a profession where men die young – bacha na starý chlapy, kteří dělají práci, při které mladí umírají. Rozumem zašlapaná touha po akci znovu vstává z prachu, oklepává se, sílí a nakonec vítězí. Jdu do toho, pánové. Kolikátého že je odlet?

1.

„Zastav, Abdi! Stůj!“ zařval ze všech sil Sergej a otočil vyděšený obličej na řidiče.

Muž za volantem naštěstí okamžitě zareagoval a prudce sešlápl brzdový pedál. Zablokovaná kola landroveru se ještě pár desítek centimetrů sunula ve vrstvě červeného bláta, až nakonec auto zůstalo stát jen asi metr od mohutného kmene stromu, ležícího šikmo přes cestu.

Motor vozidla nečekaným manévrem zhasl. Nastalé ticho teď narušovalo jen tiché hučení nepříliš funkční klimatizace a občasný skřípavý zvuk stěračů, které sváděly marný boj s přívaly vody, řinoucími se z těžkých tmavých mraků, zavěšených nízko nad střechou jejich vozidla. Právě proudy vody valící se po sklech auta způsobily, že si Sergej všiml blížící se překážky na poslední chvíli. A řidič, jehož část čelního skla byla navíc silně zamlžená, strom neviděl vůbec.

Abdiho styl jízdy vůbec působil dojmem, že se řídí spíš instinktem člověka vyrostlého v pralese než pravidly silničního provozu, jak by se na vysokoškolsky vzdělaného mladého muže s absolvovanou autoškolou slušelo. Stávalo se, že řídil dlouhé minuty s pohledem upřeným kamsi do nekonečna a na vzniklé dopravní situace reagoval až na poslední chvíli. Sergej s oblibou tvrdil, že plech podlahy pod jeho vlastníma nohama je celý prošlapaný, jak se mnohokrát snažil dupnout na imaginární brzdový pedál.

Řidič se naklonil dopředu a ze všech sil se snažil krouživými pohyby ruky vytvořit na zamlženém skle průzor. Sergej vteřinu pozoroval jeho marné úsilí. Pak otočil hlavu a podíval se na zadní sedadla. Irina ležela pohodlně rozvalená přes jejich celou šířku a ani prudké zabrzdění ji nevytrhlo z hlubokého spánku.

Podíval se zpátky na řidiče.

„Musíme ven, Abdi. Podívat se, jestli ten zatracený strom dostaneme z cesty.“

Sáhl pod sedačku, vytáhl igelitové pončo a začal si ho natahovat přes hlavu. Když se do něj nasoukal, upřel pohled opět na řidiče, ten však nejevil ani nejmenší snahu opustit auto.

„Dělej, Abdi. Sám to neodtáhnu.“

Abdi udělal jeden ze svých obličejů vyjadřujících naprosté znechucení situací. Nakonec se ale i on pomalu nasoukal do pláštěnky a začal se z relativního pohodlí auta pomalu přesouvat do vytrvalého lijáku.

Sergej rychlým trhnutím otevřel dveře a vyskočil ven. Jakmile stál venku v promáčené hlíně, zabouchl je za sebou. Nestál o to, aby napršelo dovnitř. Ať si Abdi sedí třeba v kaluži, on chtěl mít zadek v suchu. Ucítil, jak se mu nohy v kotníkových botách boří hluboko do bláta. Přes jejich horní okraj se mu dovnitř nahrnula vlhká kaše. Nesnášel mokro v botách! Od dob, kdy se několik týdnů v naskrz promočených armádních kanadách brodil blátem zákopů u Grozného, v něm pocit vlhkých nohou vyvolával návaly hnusu. Otřepal se však a ten pocit zaplašil. Rázně vykročil směrem k padlému kmeni.

Strom, který zahradil cestu, rostl v džungli pěkných pár desítek let. Kmen měl v průměru téměř metr a na délku snad pětadvacet metrů. Na první pohled bylo jasné, že bez motorových pil a silného traktoru tudy neprojedou.

Bljať, pomyslel si Sergej. Co teď? Jeli touhle cestou, aby se vyhnuli hlavnímu tahu s checkpointy střeženými vládními vojáky. Vracet se zpátky směrem k základně a hledat novou cestu se mu rozhodně nechtělo. Ztratili by hodně času a riskovali by, že je někdo zastaví. O to rozhodně nestáli, zvlášť když u sebe měli věci, které by jim zajistily i v tom nejlepším případě pár let kriminálu. Navíc za dvě hodiny bude tma, která jim orientaci hodně ztíží. Potřebovali se co nejrychleji dostat do svého hotelu v Bangui a začít pracovat. Místo toho ztrácí drahocenný čas nějakých třicet kilometrů od cíle. Navíc na jedné z mála průjezdných cest v tomto prašivém, tropickým lijákem zkrápěném pralese.

K nepříjemnému pocitu vlhka v botách se přidal další. V té stoprocentní vzdušné vlhkosti, kterou bylo okolí nasyceno, začínalo být jedno, jestli má člověk na těle pláštěnku, nebo stojí na dešti nahý. Igelit halící tělo způsobil, že všechna vlhkost, vyprodukovaná jeho kožními póry, na něm také zůstávala. Cítil, jak po něm stékají praménky potu, který totálně propocené oblečení nestačilo vstřebávat. Suka bljať, pomyslel si znovu. Ačkoliv patřil k lidem, kteří jen tak neztratí rozvahu, zlehka se ho dotkla panika. Zhluboka se nadechl a potřásl hlavou. Mysli! Vždycky se najde nějaká cesta!

Podíval se na Abdiho, stojícího jak zmoklá slepice opodál. Nenasadil si ani kapuci a provazce deště mu stékaly z hustého porostu nakrátko ostříhaných kudrnatých vlasů dolů přes obličej. Když Sergej uviděl bezradný výraz v Abdiho tváři, bylo mu jasné, že od něj rada ani nápad nepřijde.

Sergej Abdiho najal na doporučení jednoho z místních zdrojů ihned po příletu. Abdi byl inteligentní, vystudoval strojírenství na soukromé vysoké škole v Kamerunu. Mluvil francouzsky stejně dobře jako anglicky a navíc ovládal i domorodé nářečí. Dětství prožil v malé vesnici uprostřed džungle, než asi před deseti lety byla celá jeho rodina poměrně nevybíravým způsobem přinucena přestěhovat se na předměstí hlavního města. Poblíž jeho rodné vísky bylo objeveno naleziště vzácných kovů, ovšem způsob, jakým hodlal čínský investor postupovat při těžbě, se rozhodně nedal označit jako ekologický. Blízkou přítomnost domorodců, tedy potenciálních svědků, Asiaté rozhodně nepotřebovali. Proto dali velkoryse postavit na předměstí hlavního města něco jako kontejnerový slum, kam ty chudáky z pralesa ve jménu ekonomické prosperity země převezli. Většina z nich tu změnu nepřežila déle než rok. Abdi měl ale štěstí. Společně se skupinkou stejně starých dětí nastoupil do školy, kterou vedl opravdu šikovný ředitel. Věnoval dětem všechen svůj čas a po nějaké době rozpoznal Abdiho talent ke studiu. Po ukončení základní školy mu zařídil stipendium na státním gymnáziu, které Abdi po čtyřech letech úspěšně ukončil. Přihlásil se proto ke studiu na univerzitě v sousedním Kamerunu. A když školu po pár letech s titulem inženýra opustil, zdálo se, že se mu otevírá skvělá budoucnost.

Jenže po návratu domů zjistil, že to nebude až tak růžové. Půl roku nemohl sehnat práci v oboru, až nakonec s velkým štěstím získal místo řidiče u místní pobočky mezinárodní humanitární organizace. Byl s tím spokojený, jen výplata nebyla nic moc. Takže když mu před týdnem jeho šéf nabídl, aby dělal řidiče a průvodce dvěma ruským humanitárním pracovníkům, neváhal a nabídku přijal. Tam, kam měli ti dva Rusové namířeno, byla sice horká půda, ale odměna, kterou mu za pár dní rizika nabídli, byla víc než lákavá.

Zato teď, když stál napůl promoklý a napůl propocený v blátě cesty několik desítek kilometrů od Bangui, si už vůbec nebyl jistý, zda se rozhodl správně. Dokonce byl přesvědčený, že kdyby předem věděl, co tady budou ti dva bílí podnikat, dal by přednost rutinním pojížďkám s ředitelem po městě. Právě se vraceli z dvoudenního sledování základny ruských žoldáků, wagnerovců. Jejich skupiny se jako mor rozlézaly nejen v jeho zemi, ale i v Kongu a dalších zemích střední Afriky. Přebíraly kontrolu nad oblastmi v zemi, dovážely zbraně pro povstalecké skupiny a hlavně se snažily získat politický vliv ve vládě. Wagnerovci se řídili vlastními zákony. A už se také párkrát stalo, že lidé, kteří čenichali příliš blízko jejich byznysu, nebo dokonce s jejich působením v zemi otevřeně nesouhlasili, záhadně a beze stopy zmizeli.

Abdi právě začal doufat, že má tuhle krchovem páchnoucí akci za sebou. Za dvě hodiny měl být doma, shrábnout svůj balík a počkat, až se ten bílý páreček jednou provždy rozplyne v dálce. Místo toho trčí tady, na bahnité pralesní cestě, a vidina klidného návratu domů se beznadějně rozplývá.

Nebyl zvyklý řešit problémy. Dostával přesné úkoly, které se snažil plnit, a teď si nevěděl rady. Bezradně sledoval Sergeje, jak obchází spadlý strom, a v nitru se ho začínal zmocňovat strach.

Pršet přestalo, jako by někdo otočil kohoutkem sprchy. Z mokré vegetace se začaly okamžitě zvedat oblaky páry a stoupaly do výše, kde svojí vlhkostí znovu nadouvaly břicha mraků, valících se nad pralesem.

Sergej si sundal pončo a hodil ho na kapotu vozidla. Čím déle sledoval spadlý strom, tím víc pochyboval, že spadl sám. Rozhodl se proto, že kmen prozkoumá blíž. Sešel z cesty a začal se prodírat nízkým křovím k místu, kde strom původně stál. Po pár minutách souboje s vysokou trávou a křovinami, které ho svými šlahouny chytaly za nohy jako prsty zlostných lesních skřetů a snažily se mu zabránit v postupu, se doplahočil k místu, kde kmen končil a ze země do prostoru trčely jeho kořeny. Přistoupil až k okraji hluboké jámy, která zde po padlém kmeni zůstala. Dřepl si a bedlivým pohledem prozkoumával blízké okolí. Už na první pohled mu bylo víc než jasné, že jeho první dojem byl správný. Jáma byla příliš hluboká a hroudy mazlavé hlíny byly rozházeny široko daleko kolem. Cákance červeného bahna ulpěly také na kmenech stromů, stojících v blízkosti padlého stromu. Okolní vegetace několik metrů okolo byla podupaná, kmeny menších stromků bezohledně zpřelámány. A z temné hloubi deštného lesa vedla k vyvrácenému kmeni zřetelná stezka, nedávno vyšlapaná několika páry nohou.

Zkušenosti z válek, kterými prošel, dávaly Sergejovi jasný vzkaz. Ten strom nespadl sám od sebe. Někdo mu pomohl. A použil k tomu pěkně velkou hroudu plastické trhaviny.

2.

Plukovník Anatolij Pavlovič Kondrašev se ramenem opíral o zaprášenou postranici korby nákladního auta. S očima přimhouřenýma před ostrým africkým sluncem pozoroval, jak jeho chlapci sundávají z vozidel dřevěné bedny se zbraněmi a municí. Od nich si je zase přebírali místní vojáci, kteří je přenášeli přes rozsáhlou plochu kasárenského dvora do nízkých betonových bunkrů, sloužících jako sklady nebezpečného a výbušného materiálu.

Sluneční paprsky nelítostně dopadaly na celý dvůr a rozpalovaly ho do teploty, jakou by Rus, zvyklý na chladnou Karélii, znechuceně označil za nesnesitelnou. Milovaná Karélie, zasnil se Kondrašev. Teď tam začíná podzim. Březové háje se barví všemi možnými odstíny žluté a oranžové, pod kmeny bělostných stromů vystrkují z trávy hnědé hlavy poslední letošní hřiby. A jak to všechno dohromady krásně voní… Unesen tou krásnou představou se zhluboka nadechl, ale místo chladivého a vůní tlejícího listí prosyceného vzduchu se mu do nosu vedral horký, prašný luft středoafrické vojenské základny. Znechuceně si odplivl. Ještě půl roku a kontrakt, který s Wagnerovou firmou před dvěma lety podepsal, konečně vyprší. Pak bude muset odolat lákání ho prodloužit, protože zaměstnavatel si jeho schopností cení hodně vysoko. Budou mu určitě nabízet hory doly, ale on už se rozhodl. Za peníze, které si za dobu služby a trmácení se z jednoho kouta planety na druhý vydělal, si koupí luxusní loveckou chatičku uprostřed lesů na severu. A bude jen lovit, jíst a spát. Tedy aspoň do té doby, než ho to přestane bavit. Z jeho luzných představ ho krutě vytrhlo hlasité žuchnutí bedny.

Zlostně se podíval na dva vojáky černé pleti, kterým kovové držadlo těžkého zavazadla vyklouzlo ze zpocených dlaní.

„Dávejte pozor, suky čornyje!“ zařval napůl rusky. „To nejsou banány, ale granáty!“

Vojáci stojící v plachtami zakrytém nákladním prostoru nejbližšího zilu se jeho nadávkám zasmáli. Měli Kondraševa rádi. Byl sice tvrdý, ale nikdy se k nim nechoval s opovržením a nadřazenou brutalitou, jak to většina z nich poznala při své službě v ruské armádě. Navíc na rozdíl od těch tupých, chlastem zhlouplých lampasáků trochu přemýšlel a nehnal je do nesmyslných akcí jen proto, aby se zavděčil svým nadřízeným. Chápal, že ztratit dobře vycvičeného chlapa není problém, ale nahradit ho ano.

I teď se Kondrašev na své muže usmál a pokynul jim rukou. „Rychleji chlapci. Než se tady na tom zasraným slunci všichni upečeme.“

Klasický závoz munice je jednoduchý úkol. Přivezeš, složíš, odjedeš. Původně sem měl jet, jako vždy, jeho podřízený. Tentokrát ale Kondrašev dostal od svých náčelníků vzkaz, že s ním chtějí mluvit lidé z místních bezpečnostních služeb a elitních jednotek. V téhle africké zemi byli považováni za společenskou smetánku, vyšší kastu. Většina z nich měla o sobě a svých schopnostech velmi vysoké mínění a nebylo snadné je získat na svoji stranu. Většinou trvalo dost dlouho, než si někoho pustili k tělu. Z vládních kruhů měli nicméně nařízeno s Rusy úzce spolupracovat a snažili se to, alespoň oficiálně, dodržovat. Realita byla, jak to bývá, trochu komplikovanější. Afričané věděli, nebo přinejmenším tušili, že Rusové jimi opovrhují. Proto se snažili chováním a neustálým poukazováním na své vysoké společenské postavení dávat bílým najevo, kdo je tady doma a kdo komu velí. Celkový stav vzájemných vztahů se tak dal vyhodnotit jako korektní, leč mírně napjatý.

A právě proto se musel Kondrašev vydrápat z příjemného prostředí své klimatizované unimo buňky, která mu sloužila jako kancelář i ložnice, a osobně se vydat na několikahodinovou cestu uřvanými náklaďáky na bývalou francouzskou vojenskou základnu, vzdálenou asi padesát kilometrů od hlavního města. Místní armáda se tady chystala zřídit dobře opevněný opěrný bod, odkud bude vyrážet do okolí na lov protivládních povstalců. Ale k tomu bude potřebovat množství zbraní a munice. A taky pár dobrých instruktorů, kteří budou středoafrické vojáky učit potřebným dovednostem.

Kondrašev se podíval na hodinky. Doprdele, zaklel v duchu. Bude jedenáct a nikdo ho zatím nikam nezavolal. Už skoro hodinu se tady peče a polyká prach zbytečně! Věděl, že rozčilovat se je zbytečné. Za tu dobu, co se potuloval po cizích zemích, si už mohl zvyknout na zvláštnosti lidí z arabského světa i z Afriky. Ke své vlastní smůle si však nezvykl. A v duchu se neustále kvůli něčemu rozčiloval.

Podíval se na náklaďáky. Jejich korby byly už prázdné, všechny bedny se přesunuly do bezpečných bunkrů. Vojáci postávali kolem aut a snažili se najít aspoň kousek stínu. Bylo to těžké, slunce stálo téměř v nadhlavníku a vozidla prakticky žádný stín nevrhala. V kabinách a pod plachtami bylo vedro ještě větší než na volném prostranství, tam aspoň chvílemi zafoukal vítr.

„Chlapci!“ zavolal plukovník na vojáky a ti k němu obrátili tváře. „Zajeďte s vozidly někam do stínu. A pak se pokuste najít kantýnu nebo něco takového. Snad tady ti opičáci něco podobnýho mají.“

Vojáci spokojeně zamručeli a naskákali do aut. Startované motory vychrlily do vzduchu oblaka tmavého kouře, který pobyt na dvoře učinil ještě hůře snesitelným než doposud. V dalším okamžiku se auta dala do pohybu a dvůr se vyprázdnil. Dým z výfuků se pomalu rozplýval a Kondrašev na dvoře osiřel. Rozhlédl se po nádvoří, ale nikde neviděl ani živáčka. No nic, když nejde nikdo za mnou, půjdu já za nimi, pomyslel si podrážděně. Parchanti černí, namyšlení. Sebral ze země sportovní tašku s dárky, které si na jednání nachystal, a vydal se loudavým krokem směrem k budově velitelství. Třeba už tam někdo bude. A pokud ne, tak tam aspoň bude stín.

Měl štěstí. Strážný u vchodu dokonce porozuměl Kondraševově požadavku a uvedl ho do velké místnosti v prvním patře. Byla zařízená vkusně a ve francouzském koloniálním stylu. Stejně jako všechno v této zemi, co aspoň trochu za něco stálo, proběhlo Kondraševovi hlavou. Měl Francii rád. Četl francouzské klasiky a poslouchal jejich hudbu. A jedním z jeho snů bylo vystoupat na Eiffelovu věž. Jenže tady to byli, přes všechnu tu krásu, kterou v historii vytvořili, nepřátelé. A nepřátele je třeba porazit. Využít k tomu cokoliv a kohokoliv, kdo je ochoten se do takového boje zapojit. Proto je dnes tady.

Místnost byla zatím prázdná. Znaveně se svalil do jednoho z rozložitých křesel a zahalekal na strážného, ať mu donese aspoň vodu. Svůj požadavek doprovodil bohatou gestikulací, takže i nepříliš jazykově vybavený vojáček pochopil, co se po něm chce. Přestože v budově evidentně nefungovala klimatizace, bylo zde příjemně. Francouzi budovu velitelství postavili asi před šedesáti lety, tedy ještě v době, kdy přístrojové ochlazování vzduchu nebylo zdaleka samozřejmostí. A samozřejmě znali tajemství, jak udržet v domě snesitelnou teplotu, i když venku je na padnutí.

Kondrašev si sundal propocenou kšiltovku a vděčně přijal plastovou láhev s vodou, kterou mu mezitím strážný přinesl. Odšrouboval uzávěr a skoro na jeden zátah ji vypil. Pak servilně stojícímu vojákovi poděkoval a mávnutím ruky ho propustil. Znovu se podíval na hodinky. Mají zpoždění už hodinu a čtvrt. Jak dlouho ještě? Naštvaně zavrtěl hlavou. S váma tak plánovat nějakou větší akci. Do prdele. Já se snad sbalím a půjdu pryč…

Jeho úvahy ale brzy přerušil silný hlas, který se ozval odkudsi z vnitřku chodby. Nerozuměl sice významu slov, ale podle úsečné dikce jeho zkušené ucho poznalo, že strážný někomu podává hlášení. Jak rychle se ozvalo, tak i skončilo. Pár okamžiků nato vešli dovnitř čtyři muži. Vysoký voják v nové maskáčové uniformě, s plukovnickými výložkami na ramenou a červeným baretem na hlavě. Jeho tvář byla tvrdá, bez jakéhokoliv výrazu a nedalo se z ní vyčíst ani to, kolik mu může být let. Za ním následoval podobně oblečený muž, jen hodnost a tělesnou výšku měl o něco menší. Na rozdíl od plukovníka se na bílého hosta usmíval. Jako třetí nakráčel do místnosti malý, vrásčitý mužík, oblečený do volné košile s krátkými rukávy a plátěných kalhot a průvod uzavíral servilně se tvářící mladík. Kondrašev vstal rychle z křesla a vyslal k příchozím něco, co by sám označil za vřelý úsměv.

Čtveřice došla až k Rusovi a postavili se do pozoru. Plukovník srazil podpatky a představil se.

„Plukovník Agidou. Velitel prezidentské gardy.“ Mladík odhalil svoji roli v dramatu a začal překládat. Plukovník počkal, až dohovoří, a pak svůj postoj trochu uvolnil. Ukázal na druhého uniformovaného. „Můj zástupce.“ Z nějakého důvodu neřekl jeho jméno, ale Kondrašev byl natolik unavený, že by si ho asi ani nezapamatoval. Zato třetí muž, drobný a postarší, byl představen: „Pan Muhembe. Zástupce ředitele bezpečnostní služby.“

Kondrašev jednomu po druhém podal ruku a také se představil. Po těchto ceremoniích konečně Agidou ukázal na křesla.

„Posaďte se, pánové.“

Všichni se uvelebili na svých místech. Rus toho využil a v naději, že si ty chlapy nakloní, začal z tašky vytahovat dárky. Láhve vodky té nejluxusnější značky, kulaté skleničky s černým i oranžovým kaviárem. Dřevěné krabičky s výběrovým ruským cukrovím. Všechno to stavěl na desku mohutného konferenčního stolu z mahagonu. Po očku sledoval, jak se na to potentáti budou tvářit. Dostal tyhle dárky z vyššího velitelství s tím, že zatím všude fungovaly dobře. Afričani se rádi napijí a zajídání vodky lžícemi plnými kaviáru jim dodává pocit bohatství a blahobytu. Tak jak, chlapci moji? Spokojeni s prezenty? ptal se v duchu Kondrašev.

Vrásčitý Muhembe natáhl ruku a podal si jednu z láhví vodky. Se spokojeným kýváním hlavou si prohlížel etiketu a pak ji postavil zpátky na stůl. Pootočil hlavu a zahalekal do chodby nějaký příkaz. Za pár chvil vstoupil dovnitř strážný a na malém podnose nesl čtyři likérové sklenky. Postavil podnos na stůl a znovu zmizel v chodbě, aby se po pár vteřinách opět objevil v místnosti. Tentokrát přinesl čtyři láhve s vodou, které postavil vedle sklenek. Stoupl si do pozoru a něco plukovníkovi zahlásil. Ten se ani nenamáhal odpovědět a zahnal ho zpátky na stanoviště gestem podobným tomu, jakým se plaší mouchy. Tou samou končetinou a stále beze slova pokynul svému pobočníkovi, aby láhev otevřel. Němý příkaz byl promptně vykonán a za pár chvil byly sklenky naplněny po okraj.

No do hajzlu, zaúpěl v duchu Kondrašev. Chlastat v takovým vedru to svinstvo. Navíc ještě odporně teplý z toho, jak se láhve několik hodin ohřívaly venku. Lehce se otřásl. Ne že by byl nějaký zapřisáhlý abstinent. V životě pár kocovin zažil. Ale časem, a po několika zvlášť povedených akcích, po kterých byl rád, že se vůbec ještě probral, začal vodku ze svého repertoáru vynechávat. Držel se raději piva, to měl rád. A taky po něm vždycky věděl, kdy má dost. Teď se ovšem bude muset překonat a pár panáků do sebe kopnout.

Plukovník Agidou uchopil sklenku a postavil se. Ostatní jeho příklad následovali.

„Pánové, na přátelství!“ pronesl tříhvězdičkový důstojník a obrátil panáka naráz do sebe. Pak sklenku odložil na stůl, posadil se a podíval se na ostatní. Také oni své skleničky položili na tmavé mahagonové dřevo. Kondrašev čekal, co bude dál. Budou pít dál? Sklenky však zůstávaly prázdné a nikdo z přítomných už po láhvi nesáhl. Kondraševovi se ulevilo. Snad se mu tuhle schůzku podaří přežít tak, aby se z ní nemusel další tři dny léčit.

Nastalo ticho. Bylo zřejmé, že právo začít mluvit má pouze plukovník. Ten chvíli hleděl upřeně před sebe a v jeho ebenové tváři se nepohnul ani sval. Kondrašev chvilku uvažoval, jestli se mu náhodou teplá lihovina neobrátila v žaludku a on nebojuje s návalem zvracení. Nevypadalo to tak. Plukovník jen přemýšlel, jak začít. Nakonec zřejmě nalezl správný způsob.

„Pane plukovníku Kondraševe,“ oslovil Rusa a zahleděl se mu při tom do očí, „jsem rád, že jste přijel na naši schůzku osobně.“ Kondrašev hleděl do temné hloubky plukovníkových očí a snažil se z nich něco vyčíst. Měl na to několik specializovaných kurzů, které absolvoval během výcviku. Ale u tohoto středoafrického plukovníka všechny poučky selhávaly. Nenašel v nich vůbec nic. Snad jen to, že má tolik soucitu, kolik ho je na ostří katovské sekery. Přestal se proto snažit o nemožné a začal se soustředit na to, co se mu Agidou přes svého tlumočníka snažil sdělit.

„Původně jsme zde chtěli vlastně jen hovořit o rozvoji naší spolupráce v oblasti zásobování zbraněmi a o výcviku našich vojáků. Teď se však objevil bezpečnostní problém, který se dotýká nejen nás, ale i vašich jednotek. A je potřeba ho okamžitě řešit.“

Problém, pomyslel si otráveně Kondrašev. Tahle země je jeden veliký problém. Nicméně nedal na sobě nic znát.

„Prosím, pane plukovníku. Poslouchám.“

Agidou se lehce naklonil směrem k němu a tlumeně, jako by se bál, že ho může slyšet někdo nepovolaný, začal vyprávět.

„Před několika dny přiletěla do naší země dvojice ruských občanů. Muž a žena. Oficiálně se deklarují jako humanitární pracovníci jedné anglické organizace, která zde už delší dobu působí. Nasadili jsme na ně svoje lidi a ti zjistili, že kromě kontroly míst, kde se distribuuje humanitární pomoc, se také často vyskytují v okolí vojenských základen. A to hlavně těch, kde jsou umístěni vaši lidé. A ačkoliv se snaží svoji činnost maskovat, zjistili jsme, že tam fotí a natáčí.“

Tohle znělo zajímavě. O něčem takovém Kondrašev zatím nic neslyšel. Ne, že by měl vědět o všech Rusech, kteří jezdí do téhle země, ale pokud mluví Agidou pravdu, vypadá to, jako by ti lidé prováděli špionáž. Ale proč a pro koho? Pro přátele Ruska to určitě nebude. Musí zjistit co nejvíc.

„To je zajímavé, pane plukovníku. A víte o těch lidech něco bližšího?“

Černou masku na zlomek vteřiny zkrabatil krátký záblesk úsměvu.

„Naši zpravodajci odvedli dobrou práci. Tady máte flash disk,“ odpověděl Agidou a podal Kondraševovi záznamovou jednotku, kterou vytáhl z kapsy uniformy. „Najdete na něm všechno, co jsme doposud zjistili.“

Teda klobouk dolů, pomyslel si Kondrašev a pocítil k těm doposud opovrhovaným Středoafričanům záchvěv obdivu. Natáhl ruku a disk si vzal. Chvíli se na něj díval, jako by si snad mohl pouhým okem prohlédnout informace, které jsou na něm uložené.

„Mohli jsme je zatknout a vyhostit,“ přerušil Kondraševovo rozjímání Agidou. „Ale možná by bylo lepší, kdybyste si s nimi mohli promluvit i vy. Asi by bylo pro vás zajímavé dozvědět se, za jakým účelem takové materiály shromažďují.“

To by určitě bylo, pomyslel si Kondrašev. Ale i když měl v mnoha věcech, co se rozhodování o své jednotce týká, celkem volnou ruku, tady se jednalo o závažnou věc, kterou si netroufal vyřešit sám. Mohla by mít dopad v podstatě na celé Rusko. Přece jen, současné vlivové operace Ruska na území zemí v pásu střední Afriky měly zůstat co nejdelší dobu utajené. A pokud ti dva shromáždili materiály, které by byly zveřejněny, mohlo by to způsobit jeho zemi problémy. Bude potřeba se poradit s nadřízenými. A to co nejdřív. Začal být jako na trní. Musím co nejrychleji zpátky na základnu a podívat se, co na té flešce je. A pak informovat lidi v Moskvě.

Podíval se na čtyři černé muže usazené kolem něj. Upřeně ho pozorovali a evidentně čekali, jak se zachová.

„Velmi si vašeho dárku vážím, pane plukovníku,“ začal obezřetně. „Pokud ti lidé provádějí nějakou špionážní činnost, mohlo by to v budoucnu znamenat ohrožení spolupráce našich zemí, která se v současnosti tak slibně rozvíjí. Ale o nějaké akci proti těm lidem nemohu rozhodnout sám,“ podíval se na Agidoua a ten přikývl na znamení, že to chápe. „Proto musím odjet a podívat se na všechno, co na disku je. Pak budu informovat nadřízené.“ Nové přikývnutí potvrdilo, že slova se mu dařilo volit správně. „Takže pánové, pokud dovolíte, opustím vás,“ řekl a začal se zvolna zvedat k odchodu.

„Jeden přípitek snad ještě zvládnete, plukovníku,“ ozval se skřítek Muhembe a natáhl se po láhvi.

3.

Sergej dřepěl na okraji jámy po vyvráceném stromě a přemýšlel, co dělat. Zašátral rukou v kapse košile a nahmatal igelitový sáček se zipem. Rozepnul zip a vytáhl z pytlíku zmuchlanou krabičku cigaret. Mokré kolečko zapalovače odmítalo vykřesat pořádnou jiskru. Teprve až na kdovíkolikátý pokus vyskočil z jeho trysky malý plamínek, kterým si zapálil konec provlhlé cigarety. Sergej silně potáhl a pomalu vyfukoval kouř z plic. Vždycky, když se ocitl v nesnázích, mu inhalace jedovatého modrého kouře pomohla. Ten malý, dýmající váleček v ruce mu dodával pocit bezpečí a jistoty, i když jen iluzorní. Cítil, jak se mu tělem rozlévá pocit uvolnění, nepochybně způsobený nikotinovou náloží, šířenou krví do celého těla.

Když působil jako kontraktnik v ruské armádě, byl na pozici velitele čety nedlouho po výcviku nasazen přímo do mlýnku druhé čečenské války. Se svými vojáky se válel v bahně zákopů, skrýval se ve vlhkých, smrdutých sklepech a drtil mezi zuby prach omítky, vyvržené do vzduchu po zásahu trosek obytných domů. V těchto odporných chvílích byla každá maličkost, odvádějící pozornost od té bídy kolem, velmi důležitá. A jedním z nejdostupnějších rozptýlení byla právě cigareta. Hřebík do rakve. Ale vzhledem k tomu, že si pro něj smrt v podobě střely nebo rozžhavené střepiny mohla přijít každou vteřinu, byla vidina choroby vyvolané kouřením tak vzdálená, že v něm rozhodně žádnou obavu nevzbuzovala.

Když se vrátil domů, kouřit skoro přestal, ale krabičku cigaret měl u sebe vždy. Někdy jednou, jindy pětkrát za měsíc ji využil. To když si potřeboval něco rozmyslet, nebo když se cítil nejistý. Nabídnout cigaretu se také hodilo v situacích, kdy potřeboval prolomit zeď nedůvěry při kontaktu s neznámými lidmi. A to jako zaměstnanec mezinárodní humanitární organizace, pracující v těch nejmizernějších koutech světa, potřeboval poměrně často.

Cítil, jak pomalu začíná nabývat rozvahy. Mozek už zpracovával informace a hledal možnosti, jak z té šlamastyky ven. Nakonec dospěl k jedinému možnému závěru. Budou se muset vrátit na hlavní cestu, z které asi před půl hodinou sjeli. Nevyhnou se checkpointům, ale snad se jim přes ně podaří projet bez problémů. V nejhorším se pokusí vojáky uplatit. Nějaké peníze na podobné výdaje jim ještě zbyly. Povzdechl si a odcvrnkl nedopalek do kráteru. Vstal a počkal, až se mu v nohách rozproudí krev. Pak se prodral zpátky k vozu.

Abdi stál na stejném místě, na kterém ho Sergej před několika minutami opustil. Jen otočil hlavu a počkal, až se k němu jeho zaměstnavatel přiblíží na pár kroků. Zřejmě z výrazu Sergejovy tváře vyčetl, že jejich zapeklitá situace má nějaké řešení. Odhalil proto své bílé zuby v širokém černém úsměvu.

„Tak co, šéfe? Kudy pojedeme?“ otázal se a z jeho hlasu zazněl tak radostný tón, že Sergeje, který mu chtěl původně vynadat za naprostou nečinnost, dokonale odzbrojil.

„Zpátky na hlavní silnici, Abdi,“ pronesl tiše směrem k řidiči a maličko zakroutil hlavou. Na africkou mentalitu si asi nikdy nezvykne.

Nastoupili zpátky do auta. Sergej se uvelebil na sedadle a otočil hlavu. Podíval se na spící Irinu, kterou neprobudilo ani dvojí prásknutí dveřmi.

„Na co čekáš?“ zeptala se.

„Jeď, Abdi.“