Žádná část této knihy nesmí být reprodukována žádnou formou, elektronickým, optickým, audio, mechanickým či jiným způsobem, včetně systémů na ukládání a vyhledávání informací, bez písemného souhlasu vydavatele.

Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, činnosti, organizace, místa a události v ní uvedené, s výjimkou těch všeobecně známých, jsou buď výplodem autorčiny představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými nebo zesnulými, událostmi a místy je zcela náhodná.

I Have To Save Them

Copyright © Ellie Midwood, 2024

Translation © Jan Sládek, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-597-3

ISBN mobi: 978-80-7689-598-0

Všem zdravotníkům – léčitelům, strážcům života.

PROLOG

SEHNDE, NĚMECKO. 1. LEDEN, 1962

V sanatoriu je dnes obzvláštní klid. Ruší ho jen tvoje vlastní kroky tlumené tlustým zeleným běhounem, v tomto nepřirozeném klidu prvního rána nového roku jsou přesto zřetelné. V sesterně podřimuje jediná sloužící sestra, hlavu má podloženou složenými pažemi na desce stolu. Zbytek zdravotnického personálu má do dalšího dne volno. Chodbami sanatoria bloudíš jen ty, jsi jako nějaký viktoriánský duch odsouzený k věčné opuštěnosti.

Měl bys být doma s Lotte, ale místo toho jsi ji nechal, aby se vyspala z kocoviny, a vyklouzl jsi z postele do časného rána nového roku. Ulice postrádaly sebemenší známku života, působily takřka přízračně. Dřívější oslavy připomínaly jen pestrobarevné konfety a papírové kloboučky roztroušené jako peří nějakého exotického ptáka.

Včera jsi slíbil Eduardovi, manželovi své pacientky, že ji hned ráno zkontroluješ, přestože tě ujišťoval, že to nebude nutné, protože bude určitě v pořádku. Něco tě ale po celý večer a v průběhu bezesné noci hryzalo, takže teď jsi tady, ve svém bílém lékařském plášti, a tiše klepeš na dveře jejího pokoje, protože máš pocit, že jí to dlužíš, tenhle neustálý dohled, který jsi jí vnutil navzdory jejím vlídným výčitkám a ještě milejším protestům.

Před nějakými dvaceti lety bděla nad ostatními v Osvětimi ona, a to ji nakonec nenávratně zlomilo. Ty a Eduard – její laskavý a oddaný Eduard – jste zůstali, abyste ji dali znovu dohromady. Ne že by to někomu z vás vadilo.

Tiše zaklepeš na dveře, ale jedinou odpovědí je ticho. Vždycky si zakládala na dobrých způsobech, bez ohledu na svůj duševní stav otvírala dveře, byť třeba jen s žádostí, abys ji nechal na pokoji, protože v danou chvíli na tebe neměla dost sil. Zavoláš na ni jménem a znovu se zatajeným dechem posloucháš – už se pokusila vzít si život víc než jednou, a dokonce o tom dokáže žertovat. Stěžuje si, že jí to jde stejně špatně jako život. Pomalu stiskneš kliku, a i když čekáš nejhorší, stále se modlíš za zázrak.

Zatraceně, Orli! Přesně jak jsi předpokládal, leží tváří dolů na pečlivě ustlané posteli, kapesník zakrývá místo, kde se určitě pozvracela. Čemuž se nelze divit, soudě podle řady prázdných lékovek dokonale vyrovnaných na jejím nočním stolku.

Se srdcem v krku ji přetočíš na záda a zkusíš nahmatat pulz, nejdřív na zápěstí a poté, když nic necítíš, taky na krku. Zdá se ti, že jsi zaznamenal nějaký pohyb, nepravidelný a slabý jako zmatený tlukot křídel zraněného motýla. Máš obrovskou radost, protože je tu stále ještě naděje. Ještě neodešla, můžeš ji přivést zpět, protože nejsi jen její psychiatr, ale taky ošetřovatel a strážný anděl, stejný, jakým byla pro všechny, o které se starala…

A pak si všimneš lístečku v její druhé ruce. Bodne tě u srdce, protože předem víš, co na něm bude. Chvíli zvažuješ, že bys ho mohl ignorovat; nejdřív bys ji měl zachránit a poté se zabývat důsledky. Jenže to ti až příliš připomíná zradu.

Času rychle ubývá, ale přesto s rozkládáním lístečku nespěcháš, pomalu čteš její bolestně laskavá slova. Děkuje ti za všechno, co jsi pro ni udělal, ale jasně říká, že je na čase, abys ji nechal jít, aby ses ji nepokoušel zachránit. Sama udělala stejnou chybu tenkrát v Osvětimi, kde se některé snažila zachránit proti jejich vůli, a poté celý život trpěla výčitkami svědomí, takže by ti nic podobného nepřála – navíc jsi stále mladý a máš před sebou slibnou kariéru.

Dokonce i v posledních okamžicích myslela na ostatní. Cítíš, jak se ti svírá hrdlo, a pomalu mačkáš lísteček v ruce. Pořád ji můžeš zachránit. Máš ale problém, protože na rozdíl od prvních chvil, kdy jsi o ni začal pečovat, teď už nevěříš, že by se její stav mohl zlepšit. Její minulost ji nepustí. Dostala se ze sevření osvětimských zdí, ale nikdy se zcela neosvobodila. Stále si, ve dne v noci, připadala jako vězeň, neustále ji trýznily noční můry z minulosti.

Pořád ji můžeš zachránit.

Nebo ji můžeš osvobodit.

Držíš její bledou ruku a v duchu se ptáš, co by udělala ona. Po pár vteřinách myslíš, že znáš odpověď.

PRVNÍ KAPITOLA

OSVĚTIM. BŘEZEN 1942

Škvírami mezi dřevěnými prkny, která tvořila stěny dobytčáku, pronikaly do tmy vagonu zlatavé paprsky světla. Všichni stáli namačkáni jeden na druhého dlouhé hodiny v nesnesitelně napjatém tichu a společně se při každém trhnutí vlaku kymáceli jako jeden organismus ze strany na stranu. Každý pohyb doprovázely bolestné vzdechy těch, kdo stáli přitisknuti k prknům, a odporný zápach z přetékajícího kbelíku s výkaly v rohu vozu. Nebyl tu ani náznak zástěny, která by jim mohla při jeho použití zachovat alespoň trochu důstojnosti. Připadali si jako – dobytek. Jako maso určené na porážku, nic víc. Celý vagon čpěl pachem potu a strachu. Z téhle krysí pasti nebylo úniku, nepomáhaly jí ani vzpomínky na minulost. Na minulost, která byla důvodem, proč se ocitla tady.

Orli zavřela oči a zkusila si vybavit okamžik, kdy se to v jejím životě zvrtlo, kdy se vydala cestou, která ji přivedla přímo do tohohle pekla, protože přesně tak to tu vypadalo. Bylo to tenkrát, když vstoupila do Svazu německé komunistické mládeže? Nebo když se provdala za Fritze, tu proradnou nacistickou svini… I když na vlastní obranu je třeba říct, že ve chvíli, kdy si ho brala, byl stejně jako ona členem svazu a působil jako nadšený idealista se zapáleným pohledem. Nikdo nemohl předpokládat, že podporovatel odborů a hnutí za práva žen si navlékne hnědou uniformu Sturmabteilungu, ke které nezbytně patřil obušek. Nikdo si nedokázal představit, že by mohl svou ženu a dřívější přátele udat nacistům výměnou za členství v NSDAP.

Během prvního roku v ženské věznici v Ziegenhainu si pořád dokola kladla otázku, jak se sebou může její odporný manžel žít. Když ji ale o zhruba čtyři roky později převáželi do Ravensbrücku, už na něj vůbec nemyslela. Když ji jedna z táborových dozorkyň informovala, že Friedrich-Wilhelm Reichert se s ní rozvedl, jen nezaujatě zamručela „hm“ a dál se věnovala svojí práci v táborové nemocnici. Byla ráda, že se toho lidského odpadu zbavila.

Teď už si skoro nedokázala vybavit, jak vypadal. S mrazivě odtažitou absencí skutečného zájmu přemýšlela, jestli by ho ještě poznala, kdyby ho znovu viděla. Docela by ji pobavilo, kdyby znovu změnil uniformu, kdyby se převlékl z hnědé uniformy SA do šedozeleného mundúru tankové divize SS Totenkopf, v níž by ji přivítal na nástupišti dalšího tábora, do kterého ji pošlou.

Orli se při posledním trhnutí zastavujícího vagonu zakymácela. Chvíli slyšela jen horečně zmatený dusot nohou za stěnami vagonu, tu a tam doprovázený výkřiky a prásknutím biče. Pak se ozvalo hlasité cvaknutí petlice a několik párů špinavých rukou otevřelo dveře. Napůl oslepená a chvilkově dezorientovaná se vypotácela ze železničního vagonu a cítila, jak se jí podlamují zesláblé nohy.

Z nedalekého lesa se v hustých vlnách valila březnová mlha. Vězni v pruhovaných mundúrech z ní vystupovali jako přízračná zjevení a znovu se v ní ztráceli. Vzduch kolem Orli byl prosycen zápachem smrti a rozkladu. Černě odění dozorci začali za pozorného dohledu svých nadřízených z SS postrkovat nově příchozí obušky a štěkali na ně rozkazy v jejich rodném jazyce. Ravensbrück působil ve srovnání s tímhle babylonem pekelných rozměrů takřka jako letní tábor. Orli cítila, jak se jí svírá hruď. Došlo jí, že její nejhorší sny se staly skutečností – dostala se do Osvětimi.

V Ravensbrücku slyšela o tomhle nechvalně proslulém táboře hodně. Dozorci z SS ho používali jako nástroj k „upevnění morálky“, kdykoli vězni nedokázali plnit výrobní normy: „Zkuste pokračovat takhle dál, chátro líná, a uvidíte, jak rychle vás posadíme na vlak do Osvětimi, kde už pro vás najdou lepší využití, jako palivo do pece.“

Orli těmhle hrozbám nikdy nevěnovala pozornost. Esesáci přece potřebují dělníky, ne mrtvoly. Teď ale při pohledu na kouř stoupající z komínů, viditelný už od kolejí, cítila, jak jí nitro svírá zvláštní prastarý strach, jako by jí nasadili ledovou kazajku. Kouř odporně páchl a drobné částečky popela se jí lepily na prsty.

Napadlo ji, že by bylo vážně ironické, kdyby se zvěsti o palivu do pecí potvrdily, a měla přitom pocit, jako by jí v krku uvízl obří chuchvalec. Po mnoha letech strávených v různých věznicích a táborech, po mnoha letech, kdy měla pocit, že už všechno viděla, tu stála a spolu s těmihle nevinnými Židy, stále ještě oděnými v civilních šatech, se třásla strachy. Jako zatvrzelá kriminálnice, kterou stát odmítl po odpykání čtyřletého trestu pustit na svobodu a místo toho ji svěřil do ochranné péče Ravensbrücku, protože mu připadala příliš nebezpečná a neschopná nápravy.

Zatvrzelá kriminálnice, vážně paráda…

Když se posunula v řadě, uviděla velkou budovu s nápisem Desinfektionsanlage nad vstupem. Srdce jí spadlo ještě níž a nohy jí takřka vypověděly poslušnost. Stála příliš blízko kouřícímu komínu, jenž navíc vypadal až příliš skutečně. Orli by přísahala, že červené cihly budovy čpí pachem smrti.

Začali je postrkovat do budovy, takže nebyl čas o tom přemýšlet. Skupina esesáků na nově příchozí štěkala rozkazy. Všichni se měli svléknout a odevzdat oblečení členům Sonderkommanda. Orli ztuhlými prsty zápasila s knoflíky svého pruhovaného mundúru z Ravensbrücku a takřka se jí stýskalo po tamním bezpečí; po místě, které jí tábor poskytl. Postupem času se jí stal druhým domovem. Našla si tam přátele. Zatímco tady působilo všechno cize. Cize a nebezpečně. Viděla kolem sebe neznámé tváře a neznámé baráky, neznala zdejší pravidla přežití – tohle byl tábor smrti; tohle už nebylo žádné vězení.

Další chraplavé rozkazy. Další údery studených dřevěných obušků, jimiž je popoháněli vpřed a které cítila na zádech pokrytých potem smrtelného strachu. Zanedlouho je nahnali do velké místnosti se stěnami lemovanými trubkami. Chvíli tam vládlo naprosté, takřka hmatatelné ticho, tak hutné, že by se podle Orli dalo krájet. Pak se z trubek ozval zvláštní rachot, jako by se k nim kovem tlačila nějaká starodávná, nebezpečně vrčící šelma, jejíž hluboké hrdelní zvuky se rychle blížily. Orli v nose ucítila ostrý zápach čpavku a schoulila se, jako zvíře zahnané do rohu. Některé ženy podlehly nezvladatelnému strachu a ztratily kontrolu nad svým močovým měchýřem. Určitě taky musely slyšet zvěsti o plynových komorách a vtipy o palivu do pecí. Ty, které je neslyšely, se stále staraly hlavně o zachování posledních zbytků cudnosti, zatímco ostatní zděšeně bez hnutí čekaly na následující vteřiny, jež mohly být jejich poslední.

A pak náhle, po spoustě dalšího rachocení, začala z trubek na všechny strany stříkat voda, která je všechny od hlavy k patě zmáčela. Orli při kontaktu s ledovou vodou zatajila dech a začaly jí nezvladatelně drkotat zuby. Současně ale byla šťastná, že je to jenom – voda. Ne plyn, kterým je dozorci v Ravensbrücku často strašili. Cítila, jak jí voda stéká cirůčky po špinavé kůži. Trhaně vydechla, zavřela oči a s neskutečnou úlevou uvolnila ruce zaťaté v pěst.

Poté se dostaly do další místnosti. Postrkovali je rychlostí nedopřávající ani chvíli času k přemýšlení, takže pouze poslouchaly rozkazy, které na ně štěkali esesáci a podřízené dozorkyně. Orli si všimla nádrže plné ostře zeleného dezinfekčního prostředku nápadně připomínajícího kyselinu, která by člověku dokázala rozpustit maso a kosti. Podobně podezřele musela působit i na první dívku v řadě, která se zabořila nohama do podlahy a odmítala se pohnout, dokonce i když jí nejbližší esesák mával zbraní přímo před očima. Bylo potřeba dvou místních členů Sonderkommanda, aby ji strčili do nádrže, zatímco stále ze všech sil bojovala o život. Po dlouhých deseti vteřinách ji konečně vytáhli ven. Dávivě prskala a kašlala, ale byla naživu a nic se jí nestalo.

Když na ni přišla řada, Orli zkusila zatajit dech a co nejpevněji zavřít oči, zatímco ji ruka jednoho ze členů Sonderkommanda tlačila hlavu pod hladinu, ale i tak se vynořila napůl slepá. Zoufale se snažila vykašlat tekutinu, o kterou se měla toho dne podělit s mnoha dalšími ženami.

„Užíváš si svoji mikve, židovská princezno?“ zajíkal se smíchem jeden z dozorců a ponořil sotva šestnáctiletou dívku do zelené břečky.

Orli si otřela obličej a odvrátila se.

Následoval další ponižující nahý pochod v pevně sevřené řadě. Tentokrát do jakéhosi skladiště, kde jim dvě místní vězeňkyně vrazily do náručí, zdánlivě bez sebemenšího rozmyslu, táborové mundúry a spodní prádlo. Mundúr, který dostala Orli, byl pruhovaný, ale o tři čísla větší. Ostatní dívky hleděly na své košile s neskrývaným údivem a strachem. Khaki košile s vysokými límci měly zjevně vojenský střih, ale zcela jistě nebyly součástí německé uniformy. Žena stojící vedle Orli prostrčila dírou v novém oděvu prst. Orli si všimla vybledlé hnědé skvrny kolem otvoru, ale když se jí žena tiše zeptala, co to může být, nic neřekla.

„Určitě lak na nehty,“ odpověděla vězeňkyně rozdávající mundúry a jízlivě se ušklíbla. „Sovětské výroby.“

Židovka vedle Orli zmateně, ale zjevně klidněji přikývla a postoupila dál.

Orli vězeňkyni zpražila pohledem, ale ta jen pokrčila rameny, věnovala jí ještě širší úsměv a pokynula rukou, aby pokračovala dál.

„Vzhůru do fotografického ateliéru, má milá.“

Další barák, tentokrát se stoly a řadami skříní na spisy. Brýlatí vězni tu něco zapisovali a pečlivě vyťukávali na stroji, zatímco jediný nadřízený, usazený na stole, kouřil a nohama v nablýskaných jezdeckých holínkách lehce pokyvoval do rytmu hudby vycházející z rozhlasového přijímače.

Vězeňský úředník chvíli hledal její jméno v seznamu s údaji o trestu, který musel dorazit stejným vlakem jako Orli.

„Aurelia Reichertová. Politická,“ pokýval hlavou. „Číslo 502.“

Další vězeň jí takřka současně zprudka přitiskl na hruď bílý kus látky s červeným trojúhelníkem a černě vyvedeným číslem 502. „Až se odsud dostaneš, hned si to tam přišij.“

Pak přišla na řadu židle, kovová tyč trčící ze zdi. Vězeň v roli fotografa jí přitiskl hlavu ke stěně.

„Tváří ke zdi. Šátek dolů.“

Blesk.

„Tváří ke mně.“

Další blesk.

Mladá dívka, číslo 503, se nechápavě dívala na bílou látku ve svých rukou. Měla ty největší oči lemované dlouhými sametově jemnými řasami, které jí dodávaly výraz nevinné laně vyděšené ze ztráty matky, ztracené v lese plném predátorů čekajících na snadnou kořist. Orli sledovala, jak přistupuje ke svému predátorovi v uniformě SS, příliš nevinná, aby věděla, co jí hrozí, a snaží se získat pomoc tam, kde bylo možné nalézt pouze smrt: „Kde dostanu potřeby na šití?“

Esesák ji, stále s cigaretou v ruce, udeřil hřbetem ruky tak prudce, že narazila do protějšího stolu a rozházela přitom pečlivě vyrovnanou hromadu papírů, které se rozlétly vzduchem. Zatímco padala k zemi, s vyděšeným pohledem upřeným na muže v uniformě a rukou přitisknutou k rozbitým rtům, jeden z vězeňských dozorců se v horečnatém spěchu pustil do sbírání papírů.

„Šátek na hlavu. Obličej trochu na stranu. Úsměv.“

Orli se bez jediného slova řídila instrukcemi.

Venku před barákem se zastavila. Když se objevila dívka s číslem 503, stále ještě v šoku a neschopná jediného slova, odtáhla ji stranou.

„V táboře se nesmíš esesáků nikdy na nic ptát, hlavně v takovém, jako je tenhle. Máš štěstí, že tě nezastřelil.“

Vyrazily směrem k ubikacím a dívka číslo 503 ji na svých dlouhých laních nohách následovala jako stín. Držela se jí i při vstupu do dvoupodlažní budovy, kde to nesnesitelně páchlo močí a výkaly.

Mezi třemi palandami umístěnými nad sebou byl sotva dostatek místa, aby se člověk mohl posadit. Orli si vybrala horní palandu a s rozbolavělými svaly a prázdným žaludkem na ni vylezla. Dívka s číslem 503 se tiše, nahrbená jako vystrašené štěně, vyšplhala za ní a usadila se u jejích nohou.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se Orli po pár minutách mlčení.

„Miriam.“

„Já jsem Orli.“

Zatímco tam ležely a zíraly na strop, Orli naplno docházelo, že se ocitla ve světě naprostého šílenství. Ve světě, kde lidský život nemá žádnou cenu, kde je krutost normou chování, kde člověka na každém kroku doprovází smrt. Bylo jí jasné, že jestli má přežít, musí bojovat, tváří v tvář krutosti se musí držet lidskosti.

Zavřela oči a v duchu si přehrávala události několika posledních dní. Vytrhli ji ze světa, který během posledních čtyř let znala, a vrhli ji doprostřed noční můry. Poslali ji na místo, kde je jedinou jistotou utrpení. Proč teď? Skutečně se stala pro Ravensbrück takovou hrozbou? Je pravda, že spolu s několika dalšími politickými vězeňkyněmi utvořily něco jako partu, ale nešlo o nic víc než o obyčejné přátelství. Staraly se o své povinnosti v nemocnici a snažily se nedráždit vedení. Skutečným trnem v oku esesáckých dozorců byly ženy z Rudé armády. Na nástupy s rozdělováním denních úkolů chodily v hrdě vyrovnaných vojenských dvojstupech, zpívaly své bojovné písně a mluvily mezi sebou rusky, dokonce i poté, co byly za neochotu používat němčinu tvrdě zbity. Tyhle ženy ale nikam nepřevezly. Přesunuli jenom ji, Orli.

„Ať všichni shnijí v pekle,“ zamručela tiše a přejela si dlaněmi přes obličej.

Byla smrtelně vyčerpaná, ale nehodlala se vzdát. Chtěli by, aby se svalila na zem a zemřela? Tak to mají smůlu. Bude bojovat jako lvice, do posledního dechu. Bude se držet naděje, byť sebemenší. Nikdy se nevzdá svojí lidskosti, jakkoli se ji o ni pokusí připravit.

Orli pomalu usínala s vědomím, že cesta, která ji čeká, bude dlouhá a zrádná. Současně ale věděla, že po ní nepůjde sama, že jsou tu další jako ona, další ženy, které chtějí bojovat o život; pouze je musí najít. Přísahala si, že najde způsob, jak se z tohohle pekla dostat živá.

DRUHÁ KAPITOLA

Orli neměla žádné zdravotnické vzdělání jako sestra, natožpak jako doktorka. Esesákům v Ravensbrücku na tom ale vůbec nezáleželo. Přiřadili ji do nemocnice se stejným nezájmem, s jakým přidělovali ostatní vězeňkyně na jiné práce. Když se pokusila vysvětlit, že postrádá kvalifikaci, dostala ránu do tváře, čímž celá diskuse skončila. Nic víc si s sebou do Osvětimi nepřivezla: jen zkušenost, že má před dozorci držet pusu, a své ravensbrücké „lékařské vzdělání“. Dvouletou praxi na účet třetí říše.

Nejspíš to byl důvod, proč vystoupila z řady, když se jeden z vězňů chraplavým hlasem zeptal, jestli má někdo lékařské zkušenosti. Možná to ale bylo tím, že druhou volbou byla práce ve venkovní četě přidělené na stavbu dalšího koncentračního tábora, jejíž členové, jak dobře věděla, přežívají nanejvýš měsíc.

Moc toho nenamluvila; stejně jako dřív. Hodně pozorovala a všechno si ukládala do paměti, přesně jako během prvního rozřazovacího nástupu v Osvětimi. Jedním uchem poslouchala svou Blockälteste – velitelku bloku – vyvolávající čísla a druhým pozorně vnímala hlasité údery přicházející z místa bezprostředně za obvodem tábora, naproti hlavnímu vstupu a železniční trati.

Zatímco stáli společně pod vysokou klenbou tíživě šedé oblohy a nezvladatelně se ve svých tenkých šatech třásli zimou, Orli se rozhlížela po Appellplatzu. Všechny cihlové budovy měly dvě poschodí a ze všech stran ji obklopovali převážně muži, musely jich být tisíce. Sama měla číslo 502, takže jejich ženský transport musel být jedním z prvních, pokud ne úplně první. Nedostávalo se tu místa; Orli měla pocit, že jich neustále přibývá.

A právě v té chvíli vystoupil ztrápeně působící lékař a přerušil její vnitřní monolog.

„Je tu někdo s lékařským vzděláním?“

Ženy se na sebe tázavě dívaly, ale nikdo nepostoupil vpřed. Šlo o odsouzené kriminálnice – přesněji prostitutky – nebo o zhýčkané Židovky, které výchovou připravovali na roli žen v domácnosti, nikoli na práci. Žádné zdravotní sestry mezi nimi nebyly.

Orli se s lítostí zadívala na muže v pruhovaném mundúru s bílou páskou na paži, znovu se ohlédla za sebe do míst, odkud se mrazivě chladným ranním vzduchem do dálky rozléhaly hlasité údery perlíků, a začala si řadami žen klestit cestu vpřed.

„Dva roky zkušeností v nemocnici, Herr Doktor. Koncentrační tábor Ravensbrück.“

Muž se jí na nic víc neptal; pouze s viditelnou úlevou kývl směrem k velitelce Orlina bloku a zvedl pohled k esesákovi dohlížejícímu na přidělování práce. Mezi oběma muži proběhlo něco jako němý rozhovor. Vězeň přitom nervózně přešlapoval z nohy na nohu a bez jediného slova naléhavě hleděl krvavýma očima na esesáka. Na podobně „privilegované“ pozice přijímali, jen pokud bylo třeba někoho nahradit. Někoho, kdo už nebyl mezi živými a kdo rozhodně nezemřel přirozenou smrtí.

Esesák se místo odpovědi ušklíbl a ukázal na Orliny šaty, aby upozornil na její pohlaví. Do mužské části tábora ženy neměly přístup; Orli to díky své zkušenosti „zatvrzelé kriminálnice“ dobře věděla. V místní vězeňské nemocnici ale museli mít značnou nouzi o personál, protože velící esesák po původním zakroucení hlavou nakonec souhlasně přikývl.

Orli napadlo, jestli jejího předchůdce náhodou osobně nezastřelil, nebo ho neposlal do plynové komory, takže mu nezbývá než situaci nějak vyřešit. Vypadal jako člověk, který dokáže někoho bez milosti odpravit, a přitom spát jako děťátko, bez sebemenšího stínu výčitek, jež by mu hryzaly v jeho zkažené duši.

Jakmile jim dal mávnutím znamení, že mohou jít, Orli se rychlým krokem vydala za osvětimským lékařem a doufala, že přitom neztratí své táborové, o dvě čísla větší boty. Navíc mužské – což byl další důkaz podporující její teorii, že předtím sem ženy nezavírali.

Nemocnice byla malá, stísněně působící budova na okraji tábora. Na první pohled se nijak nelišila od ostatních cihlových baráků, až na to, že u ní stál odstavený dřevěný vozík. Lékař si dost možná všiml Orlina pohledu mířícího k vozíku, ale nijak to nekomentoval. Ani nemusel: Orli strávila v Ravensbrücku dost dlouhou dobu, aby na první pohled poznala vozík na mrtvoly.

V prsou ji palčivě sžírala řada otázek. Jakou tu mají úmrtnost? Kolik dní bez zjevného zlepšení stavu trvá, než místní esesáci pacienta vyškrtnou ze seznamu? Funguje to tu jako skutečná nemocnice, nebo jde o další „králičí farmu“? Dobře ale věděla, že musí držet jazyk za zuby. Po příchodu do nového tábora je vždycky nejdůležitější chovat se vzorně, pokud chce člověk přežít víc než měsíc.

Těžký vzduch v nemocnici páchl nemocí a smrtí. Zdi lemovaly dlouhé řady úzkých lůžek s nemocnými nebo zraněnými muži. Byli zjevně vyhladovělí. Mnohým by se daly pod tenkou kůží spočítat všechny kosti. Někteří byli pokryti řeznými ranami a modřinami, na jiných viděla hluboké zanícené rány, ze kterých vytékal hnis.

Když uviděli lékaře, mnozí k němu v mlčenlivé prosbě vztahovali ruce. Nechal je, aby se dotýkali jeho vězeňského mundúru, ale pokračoval dál s pohledem upřeným před sebe a pevně stisknutými rty, jako by se bál, aby z nich neunikl výkřik zoufalství. Aspoň tak to Orli připadalo.

„Tohle je skříň s léky,“ řekl a odhrnul tenký závěs na stěně. Před Orli stála dřevěná skříň, jejíž čelní stěnu zdobil prostý červený kříž. Léky byly jen na první polici, a i ta působila poloprázdně. Orli si všimla několika ruliček aspirinu a napočítala přesně devět obvazů a dvě osaměle působící jodové tinktury.

„Žádný líh?“ zeptala se sotva slyšitelně.

„Měli jsme jednu lahvičku, ale jeden pitomec ji někomu prodal za dva kousky chleba.“ Lékař se zadíval přes brýle do skříně.

„Někdo z pacientů?“

„Pacientů?“ Lékař tiše odfrkl. „Kdepak. Jen se na ně podívej. V tomhle stavu by nikomu nic neprodali. Byl to můj bývalý asistent.“

„Hádám, že podruhé už to nejspíš neudělá.“

„Dozorci mu rozbili lebku, takže bych řekl, že ne. Buď tak hodná a žádnou podobnou hloupost neudělej.“ Lékař k ní trochu sklonil hlavu. „Hledat tady cvičený personál je vážně děs. Moc bych ocenil, kdybys mě toho ušetřila.“

Orli došlo, že její dřívější odhad ohledně důvodu, proč ji ráno přidělili do nemocnice, byl správný: někdo musel zemřít, aby mohla zaujmout jeho místo. Pohled na pochmurnou realitu osvětimského života jí vháněl slzy do očí.

„Nemusíte se bát, Herr Doktor. Na své hlavě si docela zakládám.“

Orli šla za lékařem jako stín a pozorně poslouchala jeho stále stejně znavený hlas, kterým jí předával dlouhý seznam pokynů a instrukcí. Záhy si začala uvědomovat, že osvětimská nemocnice se od té ravensbrücké dost liší. Místo žen ji ze všech stran sledovali muži, všichni se špatně skrývanou směsí rozpaků a nedůvěry. Místo svrabu viděla zlomené kosti a hluboké rány od koňských bičíků, jaké nosili jen esesáci. Lékař nemohl udělat o moc víc než vymýt rány vodou, ošetřit je jodem a nechat zraněné odpočívat. Jestli se rány zahojí, nebo zanítí, bylo jen věcí náhody.

„Každý den ráno a večer chodí na inspekci doktor z SS,“ oznámil lékař během ošetřování pacientů. „Pokud tu nebudu, budeš ho celou dobu doprovázet a dělat si poznámky. Máme tu tři kolonky: jednu pro propuštěné pacienty, jednu pro ty, kdo v nemocnici zůstávají, a jednu pro komplikované případy.“

Kdyby Orli neměla s pobytem v táboře dlouhé zkušenosti, nejspíš by si lehké změny v lékařově hlase nevšimla.

„Těm se věnuje Herr Doktor osobně,“ pokračoval dál. „V odděleném pokoji. Pokud pacient nemůže chodit, sanitáři ho tam odnesou.“

Orli přikývla. Na nic dalšího se neptala.

Vězeň, jehož hýždě lékař právě ošetřoval – celé fialové s krvavě rudými skvrnami naznačujícími, že ho dozorce tloukl, dokud mu nezemdlela ruka –, se chraplavě zasmál. „Odkdy je z tebe takový formální suchar, Marku? Jaképak komplikované případy! Když se neudržíš na nohách, nemůžeš pracovat. Dostaneš fenol do srdce a dva veselí poníci tě odtáhnou na vozíku rovnou do pece.“ Muž se částečně obrátil na bok, aby na Orli lépe viděl, a špinavým prstem ukázal na svou hruď, zjevně bez sebemenších rozpaků, že před ní leží nepříjemně odhalený. „Jsem jeden z těch poníků.“

„Formální suchar nejsem jen kvůli ní, ty slaboduchej osle,“ sykl nasupeně lékař. „Jestli sis nevšiml, mám tu kromě tebe i další pacienty a moc nerad bych je vyděsil.“

Muž od vozíku pokrčil rameny. „Všichni vědí, kde jsou. Vidí ten kouř stejně jako my.“

„Pokračuj dál a osobně tě při večerní vizitě zařadím do třetí skupiny.“

„Kdepak, na to zapomeňte, pane doktore,“ zasmál se muž a zatahal lékaře za vězeňský mundúr. „Jsem politický, stejně jako ty. Zabíjet svoje vlastní lidi je proti jejich rasovým zákonům.“

„Jak to můžeš vědět? Copak jsi je psal?“ zeptal se lékař výsměšně.

„Čtu noviny.“

„Další debilní intelektuál.“

„Podívej se na sebe.“

Orli s úsměvem poslouchala jejich slovní přestřelku, ale jen do chvíle, kdy do místnosti vešla skupinka vězňů nesoucích jednoho ze svých druhů rozdrceného nějakým těžkým strojem, nebo zbitého jedním z krutých dozorců – za první obětí následovala nezadržitelná záplava dalších, takže v maličké nemocnici nebylo takřka k hnutí. Ze všech stran se ozýval křik mísící se s bolestnými vzdechy a prosbami o pomoc a zvenku tuhle kakofonii hrůzy doprovázela pochodová melodie táborového dechového orchestru. Orli stála bez hnutí s rukama svěšenýma u boků.

„Omlouvám se, děvče,“ řekl Mark a zoufale máchl směrem k sílící vlně pacientů. Z jeho výrazu bylo patrné, že by místo nezkušené studentky potřeboval dalšího doktora. „Ale jsi v tom sama.“

Orli se s úzkostí staženou hrudí obrátila k nejbližšímu muži. Seděl na podlaze, byl bílý jako stěna a držel se za rameno.

„Co se stalo?“ zeptala se Orli teď už naprosto věcným tónem. Na přemýšlení bude mít dost času na ubikaci.

„Jsem z tesařské čety. Nesli jsme s kamarádem kládu,“ muž se odmlčel a dlouze, zjevně v bolestech, vydechl. „Byla pro něj moc těžká a podlomily se mu nohy. Ta kláda mu rozdrtila hruď. Když jsem se zpod ní dostal, podařilo se mi ho vytáhnout, ale už mu nebylo pomoci.“ Muž neurčitě máchnul zdravou rukou směrem ke svým ústům. „Měl kolem pusy pěnu a tekla mu z ní krev, spousta krve… za pár okamžiků bylo po něm.“ Muž sklopil zrak a pak náhle dodal: „Měl vážně štěstí, pitomec.“

Orli na to nic neřekla. Jen doufala, že si nevšimne, jak se jí třesou prsty, když se pustila do rozepínání knoflíků na jeho pruhovaném mundúru. „Musím vám to svléknout.“

„Ano, ano, samozřejmě.“ Muž se jí snažil, s hlasitými vzdechy a bolestí zkřivenou tváří, pomoct, jak jen mu to jeho vykloubené rameno dovolovalo.

Kromě vykloubeného ramene měl zjevně kousek pod loktem zlomenou ruku.

Muž se zadíval na kost vyčnívající z protržené kůže, naklonil hlavu na stranu a několikrát ztěžka polkl. „Na to by se měl asi někdo mrknout,“ zamručel, aniž by se na někoho podíval.

Orli si prohlédla zlomenou ruku a pak se otočila k závěsu na konci místnosti, za nímž se skrývala skříň se skromnou zásobou léků.

„Tak dobře.“ Krátce přikývla, jako by si chtěla dodat odvahy. Věděla, že nejdřív se musí postarat o rameno. Bylo jen vykloubené – nic, co by nezvládla. Pak se bude věnovat zlomené ruce. „Máme tu malý problém. Běžně bych vás chytla za ruku a tahem vám vrátila rameno zpátky, jenže vzhledem k tomu, že ji máte zlomenou…“

Čím déle člověk přemýšlí, tím více se mu do hlavy vkrádají černější myšlenky, jsou jako odporní pavouci na dlouhých nožkách. Orli se jejich sítí bála daleko víc než jakékoli hrůzy, které musela čelit. S viditelnými, hmatatelnými problémy si vždycky dokázala poradit. Skutečný strach měla z pavouků v hlavě, kteří člověka dokážou ochromit a vysát z něj všechen život, pokud jim to dovolí.

Takže bez dalšího přemílání chytla muže za ruku a vší silou s ní trhla, přesně jak ji to učila Marta v Ravensbrücku. Ozval se pronikavý křik a celá místnost na okamžik ztichla. Orli viděla, jak se k ní Mark zprudka otočil. Její pacient zavřel pusu a s výrazem naprostého úžasu se zadíval na své rameno.

Mark se otočil zpátky a vrátil se ke svému případu.

Vedla si dobře. Pochopila to z pohledu na jeho záda, všeobecně přijímaného výrazu důvěry.

Napoprvé to zvládla. Úlevně vydechla a znovu se narovnala.

„Za chvilku jsem zpátky.“

Její pacient přikývl. Do popelavě šedého obličeje se mu začínala vracet barva a takřka se na ni usmíval jako na anděla, jenž se právě včas snesl na prokletou zemi.

Natahovaly se k ní další ruce, slyšela hlasy žadonící o pomoc, ale v hlavě jí pulzovala jen jediná myšlenka: dlaha. Rychlými kroky se vydala záplavou zraněných mužů ke skříni se zásobami a vytáhla z ní roli obinadla. Se zuby pevně zabořenými do rtu se zoufale rozhlédla po místnosti a pak stočila pohled zpátky ke skříni. Bylo jí jasné, že něco tak vzácného, jako je dlaha, nebo něco, z čeho by se dala vyrobit, tam nenajde, ale byly tam prázdné police. Pokud neslouží k ukládání léků, může je použít jinak.

Zapřela se nohou o zadní stěnu otevřené skříně a pevně sevřela lištu lemující nejnižší polici. Potřebovala veškerou sílu, aby s ní aspoň trochu pohnula; ten, kdo tu zatracenou skříň vyráběl, odvedl až příliš kvalitní práci. Orli zabrala ještě víc, až si o vystupující hřebíky rozedrala do masa prsty, ale nakonec se jí podařilo lištu uvolnit. Několikrát s ní udeřila o betonovou podlahu, až se rozlomila na dvě různě velké části. Z obou konců stále trčely ostré hřebíky, ale s tím se nedalo nic dělat.

Její pacient pobaveně sledoval, jak vedle něj pokládá provizorní dlahu a obvaz.

„Musíte se tady do téhle části lišty zakousnout, protože to bude hodně bolet,“ řekla s vážným výrazem.

„Víc než rameno?“ Muž pevně sevřel okraj nejbližšího lůžka a poslušně si vložil jednu z provizorních dlah do pusy.

„Z ruky vám trčí kost. Tak co byste řekl?“ řekla Orli a než stačil odpovědět, prudce ho zatáhla za předloktí. Z mužových úst, kde svíral dřevěný roubík, se vydral hlasitý výkřik a poté mu spadla hlava na stranu a dlaha mu z pusy vypadla.

Má štěstí, že omdlel, pomyslela si Orli. Rychle zabořila prsty do rány a co nejpečlivěji, jak jen to dokázala, vrátila kost na místo.

Když se muž znovu probral, ruka byla pevně ovázaná v dlaze a nadějně voněla po jódu.

Orli se mezitím posunula k dalšímu pacientovi.

TŘETÍ KAPITOLA

Večer se dostavil k vizitě doktor z SS, přesně jak říkal Mark. Orli právě kauterizovala rány jednomu z pacientů – sadu na šití v Osvětimi zjevně považovali za zbytečný luxus. Muž při pohledu na lékaře okamžitě vyskočil na nohy a stejně jako ostatní pacienti ztuhl v pozoru.

V jasně ozářeném vstupu se rýsovala temná postava. Orli se pomalu narovnala, stále ještě s rozpáleným hřebíkem v ruce, a přestože výložky s hodností neviděla, bylo jí jasné, že jde o vysoce postavenou osobu.

Vězni se běžně stavěli do pozoru před každým, kdo se v táborové hierarchii nacházel nad nimi: před dozorci, veliteli bloku, a dokonce i před vězeňskými funkcionáři, kteří své druhy trýznili hůř než samotní esesáci, jen aby se vlichotili do přízně nadřízených. To, že jde o obávaného lékaře z SS, si ale uvědomila, teprve když k ní rychle přispěchal Mark a lehce ji plácl po zátylku – postav se do pozoru, děvče; copak ses zbláznila?

Muž vstoupil pomalým krokem do místnosti a Orli si ho koutkem oka nenápadně prohlížela. Byl zhruba ve středních letech, průměrně vysoký a na očích měl brýle. Barvu vlasů neviděla, protože se neobtěžoval sundat si čepici, stejně jako se neobtěžoval hovorem s vězni. Vystačil si s letmým pohledem a zdviženými prsty, kterými Markovi ukazoval, jaké číslo má danému vězni přiřadit. Orli viděla, jak se zastavil u jejího tesaře a jak si prohlíží jeho ruku v dlaze. Když se ho tiše, takřka vlídně zeptal, ke které četě patří, měla pocit, že má srdce až v krku.

„Jsem tesař z Birkenau, Herr Untersturmführer,“ ohlásil muž s rozzářeným pohledem a náhlým návalem nečekaného nadšení. „Zítra se vrátím do práce.“

Doktor se k Orlinu údivu a současně hrůze usmál. Z dřívější zkušenosti věděla, že takoví lidé jsou nejhorší, sladce se tvářící chameleoni s hereckou fasádou, za kterou skrývají svou pravou povahu. Před podobnými usměvavými bestiemi dávala vždycky přednost hrubiánům, kteří křičí a ohánějí se bičíkem. Při setkání s křiklouny člověk může skončit s rozbitou pusou, ale většinou přežije. Zato lidé, kteří jednají zdánlivě v rukavičkách, člověka přesvědčí, že jim může věřit, a pak mu v okamžiku, kdy se k nim otočí zády, zaboří nůž až po rukojeť do zad.

„Mohl bys mi vysvětlit, drahý příteli, jak hodláš pracovat se zlomenou rukou?“

„Řežu dřevo, Herr Untersturmführer. Pravou ruku mám v pořádku, takže můžu držet svůj konec pily. A ta kost se určitě brzy spraví. Zlomenina sroste a kost bude ještě pevnější. Pak už zvládne úplně všechno.“ Muž začínal zmateně blábolit, protože dobře věděl, že jeho život visí na vlásku.

Musel vědět, že vězňům je přísně zakázáno mluvit, pokud nejsou vyzváni, hlavně pokud jde o příslušníky SS, ale nedokázal si pomoct.

Pod doktorovým chladně odměřeným pohledem se třepal jako ryba na háčku. Orli sledovala jeho zoufalé pokusy a měla pocit, jako by jí prázdný žaludek rozežírala kyselina. Ten pohled v ní probudil něco primitivně starodávného, něco, co bylo doposud zasunuto v nejodlehlejší části její mysli.

Doktor naklonil hlavu na stranu a zvídavě se na muže zadíval. „Nestudoval jsi náhodou medicínu?“

„Ne, Herr Untersturmführer. Četl jsem o tom v nějakém časopise.“

Lékař zamyšleně pokýval hlavou a pomalu, jako římský císař, zvedl ruku směrem k Markovi.

Orli si dlouze vydechla, když viděla, že ukazuje pouze jeden prst. Zařadil muže do první skupiny. Ke šťastlivcům, kteří mají být propuštěni.

Lékař udělal dva kroky, pak se náhle otočil na podpatku a znovu se zadíval na tesařovu ruku.

„Žena?“ obrátil se s otázkou na Marka.

„Je mrtvý, Herr Untersturmführer.“