Tata

© Éditions Albin Michel – Paris 2024

Translation © Jitka Řihánková, 2025

© Nakladatelství JOTA s.r.o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-600-0

ISBN mobi: 978-80-7689-601-7

Claudu Lelouchovi

Mému bratru Yannickovi

Jérômu Chaussinovi a Jean-Paulu Didierlaurentovi,
kteří už tady s námi nejsou

2010. Samuel Paty, Simone Veilová, Miloš Forman a Alžběta II. byli ještě mezi námi. Barack Obama byl prezidentem Spojených států a Vladimír Putin o čtyři roky dříve financoval vraždu Anny Politkovské. Toho roku bylo vyhlášeno spojenectví Francie–Rusko. Nevím, co to znamená.

Tálibán se znovu nedostal v Afghánistánu k moci.

Kathryn Bigelowová se stala první ženou, která za film Smrt čeká všude získala Oscara za nejlepší režii.

Je to také rok, kdy byla Meryl Streepová po šestnácté nominována v kategorii „Nejlepší herečka“. V Dubaji byl slavnostně otevřen nejvyšší mrakodrap, světová produkce CO2 stoupla o 6 % a je to také rok, kdy byla naměřena nejvyšší teplota v historii. Od té doby byl tento rekord pokořen.

Ve Francii byl prezidentem Nicolas Sarkozy.

TikTok neexistoval. Adele ještě nezpívala Someone Like You stejně jako Clara Lucianiová La Grenade.

2010 je rok, kdy Damien Saez nahrál album J’accuse.

2010 je rok, kdy moje teta podruhé zemřela.

První část

1

21. října 2010

„Haló.“

„Dobrý den, paní.“

„Dobrý den.“

„Jste neteř Colette Septembrové?“

„Ano.“

„Tady je policie. Policie v Gueugnonu. U telefonu kapitán Cyril Rampin. Mám pro vás špatnou zprávu.“

„…“

„Vaše teta zemřela.“

„Moje teta?“

„Colette Septembrová. Jsem tady s hasiči. Právě jsme našli v ulici des Fredins číslo devatenáct tělo. Vypadá to, že zemřela ve spánku. Převezeme ostatky do ústavu soudního lékařství, aby to potvrdili.“

„Moje teta Colette je už tři roky pohřbená na hřbitově v Gueugnonu. Bydlela na Pasteurově ulici.“

„Mám před sebou občanský průkaz, je to Colette Septembrová, narozená v Curdinu 7. února 1946. Na fotce je mladší, ale je si podobná.“

„Určitě je to omyl. Jen shoda jmen.“

„V peněžence má lístek, kde je napsáno: V případě nutnosti kontaktujte mou neteř Agnès na čísle 01 42 21 77 47.“

„…“

„Je tam také poznámka, že chce být zpopelněna. A pohřbená s Jeanem Septembrem.“

„S Jeanem?“

„Ano. Znáte ho?“

„To byl můj otec.“

„Bratr vaší tety?“

„Ano. Ale říkám vám, že moje teta Colette zemřela před třemi lety.“

„Kde bydlíte?“

„V Paříži.“

„Má vaše teta jiné příbuzné?“

„Jen mě… jsem jediná. Jsem sama… a moje dcera… Ale…“

„Upřímnou soustrast. Kdy myslíte, že byste mohla přijet identifikovat tělo?“

2

V roce 2000 po zápase FC Gueugnon proti Paris Saint-Germain moje teta na týden zmizela. Bylo to poprvé, kdy mužstvo z druhé ligy postoupilo do finále Francouzského ligového poháru. Mužstvo nazvané „Kováři“, které po celý svůj život uctívala.

Výsledek zápasu: 2:0. Událost, která vypadala jako formalita. Prostě souboj Davida s Goliášem. Zápas se odehrál na Stade de France a vysílali ho na třetím kanále. Richard Trivino, brankář. Amara Traoré, kapitán. Alex Dupont, trenér.

Teta si doma pověsila fotku Alexe Duponta a také Émila Daniela. Měla fotky celého mužstva, některé obličeje zakroužkovala červenou fixou jako chlapy, které hledá mafie.

V 65. minutě vstřelil Trapasso první gól. Druhý po přerušení hry Flauto. Paris Saint-Germain nikdy ve finále nepodlehl. Dlouho se křičelo, hodně se plakalo. Vítězství se zapíjelo jedním pohárkem za druhým. Do Paříže přijely desítky autobusů s fanoušky. Teta seděla vpředu, aby viděla na cestu. Na tribunách skandovaly tisíce barevných skvrn s podobiznami žlutých dresů a modrých trenýrek hráčů: „A raz a dva!“

Řidič autobusu, jistý Éric, při zpáteční cestě Colette všude hledal. Nepřišla na sraz. Čekali na ni. Volali ji. Nepřišla. Telefonovali mojí matce, jediné příbuzné: „Vaše švagrová zmizela.“ Na to matka odpověděla, aby se neznepokojovali.

Colette se objevila až za tři dny, seděla ve své opravně obuvi, skloněná nad párem mokasín velikosti 42, které patřily Christianu Duclosovi, jehož pravý podpatek byl prošlapaný kvůli mírnému pokulhávání jeho majitele, což byl následek pádu z kola.

Nikdy jsme se nedozvěděli, co se stalo. Nikdo se jí na nic nezeptal. Nikdo se jí na to neptal.

V den vítězství jsem se od matky poprvé dozvěděla, že se stává, že Colette zmizí, ale pokaždé se vrátí. Mluvila o ní jako o nějakém čoklovi, který uteče, ale nakonec se zase objeví, protože má hlad.

3

21. října 2010

Chci mu zavolat. Potřebuju mu zavolat. Představuju si, co mu řeknu. Představuju si, jak odpoví. Jeho haló.

„Pierre?“

„Ano.“

„Jsi to ty, Pierre?“

„Ano. Jsem to já.“

Jeho hlas, jeho podrážděná naléhavá intonace. Vždycky do telefonu odpovídá, jako by byl na odchodu. Jako někdo, kdo už si oblékl kabát. Kdo se jen rychle vrátí vzít telefon. Vzít ho, aby se volajícího zbavil.

„Tady Agnès.“

Jak by zareagoval? Nedala bych mu čas, aby řekl „Agnès?“ nebo „Agnès.“ Nebo „Proč mi voláš? Stalo se něco?“

„Představ si, že mi zrovna volali policajti. Policajti z Gueugnonu. Colette umřela.“

Ne, neřekla bych „představ si“. Řekla bych:

„Právě mi volali policajti z Gueugnonu. Našli nějaké tělo a trvají na tom, že je to Colette.“

Ne. Trvají ne. Nikdy neříkám „trvají“. Odpověděl by mi:

„Už přece umřela… Pilas něco? Pilas nebo co?“

A já bych mu odsekla:

„To by se ti hodilo. Abyste ty a ta tvoje děvka mohli mít Anu ve výhradní péči.“

A zavěsila bych.

Nikdy bych nevyslovila slovo „děvka“. Když jsem naštvaná, křičím „coura“ nebo „blbá kráva“. Kdo z nás by zavěsil první? Kdy by se náš rozhovor vyostřil?

Tři roky bez jeho hlasu v telefonu, ale teď je to nutné. Colette znovu umřela. To spojení neexistuje. Umřít znovu neexistuje.

Na začátku, na začátku mého konce vodila naše dítě k němu, pak k nim chůva Cornélia. A Cornélia pak vodila naše dítě domů. Teď má dítě patnáct let. Jezdí metrem nebo taxíkem, když je pozdě.

Můj poslední film není kasovním trhákem. I když měl nejnadšenější kritiky. A ve světě je nejpromítanější.

Proč na to myslím? Byla jsem poklidně vyhaslá. Už jsem na všechno kašlala. Spokojila jsem se každé dva týdny s dividendami a teď mě nutí, abych se probrala, koupila si lístek na vlak a rezervovala si pokoj v hotelu na konci světa v Burgundsku. Abych jela identifikovat starou paní, kterou neznám.

Poslední film, který jsem natočila, byl milostný příběh. Měla jsem sakra velkou inspiraci.

4

Svobodná bezdětná Colette je sestra mého otce Jeana. Ode dne, kdy odešel, nosila za svého bratra smutek. To jí zabralo celý prostor. Celý její omezený prostor. Její hubené a malé tělo, její velké černé oči, které jí zmenšovaly obličej, její opravnu obuvi, její postel, vzduch, který dýchala. Nikdy se s jeho smrtí nesmířila, „protože se nebylo s čím smířit“, říkala a mávla rukou.

Až do mých sedmnácti let se mnou teta nemluvila. Občas prohodila pár slov se sousedy, obchodníky, klienty, fotbalisty, kteří ji uctívali, jako Italové uctívají panenku Marii. Ale se mnou ne. Se mnou nemluvila, jako by byla jeptiška v klauzuře.

Když jsem byla dítě, musela jsem se schovávat za dveřmi jejího obchodu, abych ji slyšela, jak říká: „Vyspala ses dobře? Máš hlad? Máš žízeň? Ještě jsi nedojedla? Je ti teplo? Dobrou noc…“ Slova směrem ke mně vždy ve stejnou hodinu dne.

Ale nikdy jsem to neudělala. Nezajímala mě. Myslela jsem si, že mi nemá co říct, že pro mě nic nemá. Nenáviděla jsem prázdniny, její dům, pach jejího domu. Podlahu, nábytek, úzká okna, můj pokoj, který byl cítit naftalínem.

Aby nechala vydělat obchodníkům z Gueugnonu, dávala mi před začátkem školního roku tři bianco šeky. Jeden, abych si koupila oblečení v Shoppingu, druhý v Causardu a třetí, abych si koupila pěkné boty u paní Brescianiové. Podle tety znamenaly pěkné boty dobrou kvalitu. Musela to být dobrá koupě. Kožené modely, které mě tlačily.

Na konci srpna jsem si vždycky bez nějaké zvláštní náklonnosti vyslechla stejnou větu: „Na, pořiď si oblečení na začátek školního roku.“

5

Před třemi lety, kdy Colette zemřela ve spánku, jsem ještě žila v Los Angeles. Ve spánku zemře dvakrát. Na pohřbu jsem nebyla. Patnáct hodin letu. „Nestojí to za to,“ zašeptal Louis Berthéol, bývalý pekař z Gueugnonu a tetin důvěrný přítel.

Louis se o všechno postaral. Vystavila jsem mu šek na výdaje s pohřbem. Stejně, jako když mě teta „oblékala“ před začátkem školního roku. Dokonce jsem ani nemusela vyplnit žádné papíry. Zorganizoval její pohřeb 13. srpna 2007.

Když jsem se vrátila, předal mi krabici s rodinnými fotkami, vlajkami s portréty klubu a několika šátky. Oblečení dal charitě.

Na hřbitov jsem šla pěšky. Byl začátek ledna. Vzduch byl ledový. Hledala jsem její hrob, našla jsem ho v uličce sedm. Louis mi naznačil, že tam nejsou ani květiny, ani věnce, ani náhrobní tabulky. Na šedém mramoru byl položen jen pár bot. Model z tmavě modré kůže, něco jako značka Kickers. Ze zvědavosti jsem se podívala na velikost, 37. Teta měla velikost 36. Zeptala jsem se Louise, kdo tam ty boty položil, neuměl mi odpovědět.

V roce 2007 jsem už čtyři roky žila ve Spojených státech. Během těch čtyř let jsem každé úterý Colette telefonovala. Proč v úterý? Nevím. Některé zvyky začnou, aniž bychom si pamatovali jak. Mluvily jsme spolu do detailu o stále stejných tématech, počasí, zdraví, upadající kvalita bot, které na pásu vyrábějí nešťastní chudáci a s opravdovým šitím mají společný jen název. A teta mi vyprávěla, jak se umístil fotbalový klub, na což jsem zvysoka kašlala. Kam přestoupil ten či onen hráč, co mu slibují, o těch, co příliš oslavují, o těch odvážných, zkrátka o ničem. O smrti nějakého bývalého hráče, o narození syna nějakého fanouška. A rozhovor pokaždé končila nejistým hlasem stejnými slovy: „A v práci to jde? Připravuješ film? A Ana? A Pierre? Mají se dobře? Není to tam moc velké?“ A já jsem jí odpovídala: „Všechno je v pořádku.“ Na konci rozhovoru jsme si neřekly ani líbám tě nebo posílám pusu. Nemyslím, že by kdy ta slova vyslovila. Vydechla „tak zatím“. A já „zase v úterý“. Myslím, že časem jsem měla dodat „opatruj se“ nebo „dávej na sebe pozor“. Nebo něco podobného.

6

22. října 2010

Hotel Monge. Pokoj číslo tři. Rychle sbalenou tašku po telefonátu kapitána Rampina jsem hodila na postel. Hotel Monge, bývalý Hotel du Centre, byl zrovna kompletně zrenovovaný. Do hotelové restaurace chodím už od dětství. Na každou vánoční večeři s rodiči a Colette. A několikrát jsem tam obědvala s fotbalovými činiteli, nevím, s kterými. Přicházeli pro tetu do opravny obuvi, voněli kvalitním parfémem a říkali: „Paní Septembrová, jdeme jíst k Georgesovi, zveme vás.“ Georges byl Georges Vezant, bývalý majitel a šéfkuchař. Bylo to sakramentsky dobré. Ještě teď se mi sbíhají sliny.

Když ji zvali, položila botu, kterou právě měla v ruce. Rychle mě vyzvedla tam, kde jsem zrovna byla, často na náměstí u kostela, kde jsem zpocená a s odřenými koleny jezdila na kolečkových bruslích. Umyla jsem si ruce, rychle se učesala a šli jsme obědvat. Pro mě to byl svátek. Pěkné bílé ubrusy, křišťálové sklenky, plátek masa na smetaně, osmažené brambory, sušená šunka, šneci po burgundsku. A teta jedla kaši se speciální omáčkou, kterou připravil Georges, tiše a ostýchavě se skláněla nad talířem. Hrdá na to, že tito muži ji zvou, považují ji za důležitou součást klubu.

Teď hotel a restauraci převzala Leslie, drobná temperamentní brunetka, která mluví s anděli a léčí nemoci. Není tady. Škoda. Jinak bych ji požádala, aby se spojila s tetou, která zemřela před třemi lety, aby nás informovala o ženě z ulice des Fredins. O té, která má její občanský průkaz, její poslední přání a moje pařížské telefonní číslo. Číslo, které mi přidělili po Colettině smrti.

Od včerejška se snažím sehnat Louise Berthéola, ale nebere telefon. Když jsem přijela do Gueugnonu, požádala jsem taxikáře, aby jel kolem jeho domu. Všechny okenice byly zavřené.

Ve dvě hodiny mám schůzku kvůli identifikaci těla. Rampin pro mě přijde do hotelu. Mám před sebou dvě hodiny. Jdu tedy k domu, kde našli tělo. Schválně si zajdu do Pasteurovy ulice k opravně obuvi. Po tetině smrti provozovnu převzal manželský pár.

Colette nebyla majitelkou obchodu ani vedlejšího domu. Platila Louisovi symbolický nájem. „Je to bída,“ říkala někdy, když mluvila o botách a kabelkách, které opravovala. Peníze si dávala do pokladničky. Pamatuju si na bankovky, které rovnala. Jednou mi jeden soused pošeptal, že v Gueugnonu se povídá, že teta má v punčoše velké úspory. Odpověděla jsem „ano, jistě“ a předstírala jsem, že rozumím. Když jsem se vrátila do obchodu, podívala jsem se jí na nohy, nosila průhledné punčocháče. Po její smrti mi Louis řekl, že žádný smyšlený poklad nenašli. Na bankovním účtu měla nějakých dvě stě eur. Poprosila jsem ho, aby si je nechal za všechny poskytnuté služby. „Být přítelem tvé tety není služba, to je štěstí.“ „Dobře, ale nechej si ty peníze.“

Průčelí se nezměnilo. Zmizela cedule: „Zavřeno kvůli fotbalu.“ Věšela ji na dveře každou druhou sobotu, pokud se zápas nehrál večer.

Noví majitelé si nechali vyrobit modernější vývěsní štít. Dali pryč kamenné truhlíky, v nichž Colette pěstovala muškáty, aby odpuzovaly mouchy, a zkrášlili to tam. Na dvoře je pořád stejný štěrk. Bydlení je v sousedním domě a ke vchodu vedou schody. Základní škola je odsud sto metrů. Slyším křik dětí na školním dvoře. Kolikrát jsem tudy šla a představovala jsem si, jak asi škola vypadá, když jsou tam děti? Vždycky jsem ji zažila prázdnou. Mimo sezónu.

Je poledne. Městem se rozezní siréna. Zní už celé století, když odcházejí dělníci z továrny. Jsou tam dva východy se zvedacími závorami, vedle mostu a na náměstí. Fascinovaně jsem zpod mostu sledovala stádo prchající z práce na kole, na mopedu nebo pěšky, k autům zaparkovaným podél řeky Arroux, která protéká Gueugnonem. Dělníci, vedoucí, technici, mistři, úředníci z kanceláře, kontroloři. Když Německo 8. května 1945 kapitulovalo, zněla siréna dlouhou čtvrthodinu.

Několik minut stojím před číslem 19 v ulici des Fredins. Cestou jsem chmurně konstatovala, že z výkladů pěkných obchodů v centru města se staly banky, pojišťovny, optiky nebo lékařské laboratoře. Odolává jen několik obchodníků.

Do dvora se nedá vejít, přístup znemožňují vysoké dřevěné zamčené dveře a zahradu o velikosti asi tři sta metrů čtverečních obklopují velké keře ptačího zobu. Zatlačím, kroutím klikou na všechny strany, neproniknutelné. Když couvnu, všimnu si betonových střešních tašek. Není tam dopisní schránka. Už se nic nedozvím. Otřesu se, jako by mě náhle zachvátila horečka.

7

22. října 2010

Dnes mám narozeniny. Dnes jsem měla slavit třicet osm let se svou dcerou Anou v pařížské restauraci, ale osud tomu chtěl jinak.

Policejní kapitán Cyril Rampin přijel v obyčejném autě. Vysoký, mladý, světle kaštanové vlasy, hladce oholený. Vypadá, že svou práci bere vážně, a mluví málo. Tím líp. Pozdravil mě, řekl, že ho sem přeložili před dvěma lety a že pochází z oblasti u řeky Somme. A pak se odmlčel. Neznám tu oblast, viděla jsem jen bojiště ve filmech o Velké válce. Když se mnou kapitán mluví, dívá se mi do očí a má pevný stisk ruky. Je zdvořilý a uctivý, je sympatický a vzbuzuje důvěru.

Když přicházíme do nemocniční márnice, je 14.03. Všechno se odehrává přesně jako ve filmech, mimo jiné i v mém filmu Mlčení Boha. Musím předložit občanský průkaz, pak projít chodbami do suterénu. Nebožtíky jsme nikdy neviděli ve světlých místnostech. Jako bychom museli skrývat smrt ve spodních patrech.

„Obědvala jste?“ ptá se mě Rampin.

„Jen jsem do sebe něco hodila ve vlaku.“

Musí mít strach, že omdlím.

Tělo je zakryté prostěradlem stejné barvy jako stěny a ve studeném šedomodrém světle leží na stole. Patolog mě pozdraví a nadzvedne prostěradlo. Nejsem schopná slova. Její obličej, krk, ramena. Trochu zhubla. Zestárla. Je mrtvá. Je studená. Má zavřené oči. Její hezká pleť je už jen jako vosková maska. Je to ona, aniž by to byla ona. Ale je to ona. Poznávám ji. Kapitán se mě ptá, jestli jsem si jistá. Přikývnu.

Myslím jen na pár modrých bot. Jsou pořád na hrobě té neznámé na hřbitově v Gueugnonu?

Naposledy když jsem viděla mrtvého, to byla mrtvá a byla to maminka.

Předevčírem moje teta Colette žila a já jsem to nevěděla.

„Vzpomenete si na nějaké zvláštní znaménko?“ ptá se mě patolog.

Zakroutím hlavou, že ne.

Měla jich tolik, ale na vychrtlé kostře nemohou být vidět. Rychle chodila, byla hrdá, byla šikovná, nevdala se, nikdy jsem nepoznala jejího milého, neměla děti, mlčela jako hrob, byla tak tajemná, že nevím, kdo tři roky leží v jejím hrobě, měla hezké ruce, byla zručná, fandila fotbalovému klubu v Gueugnonu, milovala romány Agathy Christie, Pierra Bellemara a komisaře Maigreta. A vtom si uvědomím, že jsem debil. Otočím se na Rampina a pošeptám mu:

„Já jsem debil.“

8

Myslím, že jsem pořád psala příběhy, protože jsem každé školní prázdniny trávila u tety. Když se život vrátil do starých kolejí, byla jsem jinde, daleko, v jiném městě, na jiném místě, s jinými přáteli. Celé dětství jsem nebyla s ostatními. Kamarádi ze školy mě neviděli od prvního dne prázdnin a ti, kteří bydleli v Gueugnonu, mě vídali, když zvonek ohlásil začátek jejich svobody.

Přijede zítra.

Dospělí mi říkali „prázdninová holka“ nebo „neteř Colette Septembrové“. Lidé mého věku mi říkali jménem.

Lidé odjížděli do Fréjusu, Quiberonu nebo do Španělska. A já do Gueugnonu. Mí rodiče málokdy porušili pravidlo. Dokonce i po smrti mého otce. Až do dospělosti jsem se plácala v opravně obuvi na ulici Jeana Jaurèse, na ulici de la Liberté, na náměstí u kostela, u lávky, na městském koupališti, na zápasech na stadiónu Jeana Lavilla.

„Kam jedeš?“

„Do Gueugnonu. V Saône-et-Loire.“

„Je to daleko?“

„Moc ne.“

Nikdy jsem nebyla od Colette daleko. Přátele z Gueugnonu bych spočítala na prstech jedné ruky. Hervé, Adèle a Lyèce. Děti obchodníků, které se setkávaly přes den, když se jejich rodiče plahočili v obchodě. Musely nějak zaplnit čas. V době oběda jsme se rozloučili. Za půl hodiny byl konec. Večer jsme se museli vrátit kolem šesté. Umýt se, případně prostřít stůl a čekat na rodiče. U Colette jsem neměla nic jiného na práci než se umýt v její sedací vaně. Pak jsem se ponořila do sbírky Tintinových dobrodružství, z nichž jsem byla celá pryč. A objednávala jsem si je v trafice. Celou dobu jsem dokola četla Šperky madam Castafiore, protože se jako jediná kniha odehrává na zámku Moulinsart. Bylo v tom něco, co mě uklidňovalo. Nevím proč. A když jsem cítila potřebu cestovat, když mě tížily nuda a stesk po rodičích, četla jsem Tintin v Tibetu, Modrý lotos nebo Chrám Slunce.

Za letních večerů jsme se s Lyècem, Adèle a Hervém poflakovali po venku až do devíti hodin. A když bylo velké vedro, mohli jsme zůstat ještě déle. Procházeli jsme se po břehu Arroux k lávce. Házeli jsme do vody žabky. Poslouchali jsme rádio nebo hudbu z mého magnetofonu. Představovali jsme si svou budoucnost. Já jsem chtěla být reportérkou, Lyèce profesionálním fotbalistou v národním mužstvu, Adèle Lékařkou světa, Hervé výzkumníkem.

„Co chceš zkoumat, Hervé?“

„Ještě nevím.“

„Proč Lékařkou světa, Adèle? Proč ne prostě lékařkou?“

Někdy za mnou uprostřed prázdnin přijeli tatínek s maminkou, jako by mě vyzobli z talíře, a na dva nebo tři dny mě někam na poslední chvíli vzali. Když ne, trávila jsem srpen spolu s Lyècem. Jeho otec svůj obchod nikdy nezavíral a teta si myslela, že není možné odjet z Gueugnonu kromě dnů, když mužstvo jelo hrát jinam.

Hervé a Adèle odjížděli na tři týdny k moři s rodiči, kteří zatáhli rolety a vyvěsili cedulku: „Každoroční dovolená.“ Nejeli ke stejnému moři, Hervé ke Středozemnímu, Adèle k Atlantskému oceánu.

„Nikdy byste se při plavání nemohli potkat,“ řekl Lyèce.

V srpnu býval Gueugnon prázdný. Mrtvé město, horké a pusté, jako když ve westernech hrdina nebo padouch přijedou na koni a všichni se skryjí.

Jsou tady. Všichni tři. Sedí v hotelové recepci. Na sobě mají lehké oblečení, protože na říjen je ještě teplo. Adèle, Lyèce, Hervé. Ztratili jsme se jeden druhému z očí. Občas na sebe reagujeme na Facebooku, dáme like nebo srdíčko v komentáři k nějaké fotce, která se nám líbí.

Kromě Hervého, který přibral, a tloušťka mu zahladila rysy v obličeji, se druzí dva nezměnili. Adèle má pořád dívčí postavu a Lyèce svou dětskou krásu.

Jako první promluví Adèle. Na rozdíl od našeho mládí. Tehdy neříkala nic. „Dozvěděli jsme se, že seš tady. Tady se drby šíří rychle.“ Postaví se a tiskne mě v náručí. Voní zimolezem. Jako tehdy. Jsem úplně mimo. Místo abych jim řekla dobrý den nebo dobrý večer, je milé, že jste přišli, jak se máte, bez rozmýšlení ze sebe vychrlím:

„Moje teta, která je pohřbená, není moje teta. Ta moje zemřela před dvěma dny.“

Kluci se na sebe podívají a vstanou. Beze slov mě také obejmou. Lyèce voní ambrovým parfémem, Hervé vetiverovým.

„Měla jsem to tušit, když jsem si vyzvedla její věci, nebylo tam nic o fotbalovém klubu. A hlavně tam nebylo ani stopy po její sbírce desítek sešitů. Vystřihovala si z novin všechny články. Dělala to celá desetiletí. Přijde vám to normální? Já jsem debil… Uvědomujete si, že jste šli před třemi lety na pohřeb mojí tety a že to nebyla ona?“

„To není možné,“ odpověděli jednohlasně.

„Zrovna jsem ji viděla v márnici!“

„Jsi si jistá?“

„Určitě. Strávila jsem s ní dost roků na to, abych ji poznala… Dokonce i mrtvou.“

Odmlčí se. Přemýšlejí.

„Ale kdo to teda je? Na hřbitově?“ zeptá se Hervé.

„Záhada.“

„Myslíš, že rakev je prázdná?“

„Nic mě nenapadá. Kapitán od policie mi řekl, že srovnají DNA Colette s mojí a že provedou exhumaci ,té osoby‘.“

„Mrtví se nemají rušit,“ vydechne Adèle.

„Ale musíme znát pravdu.“

Adèle pokrčí rameny.

„Abychom poznali pravdu.“

„Co děláš dnes večer?“ zeptá se Hervé.

„Máš narozeniny,“ dodá Lyèce.

„Musíme něco udělat, nenecháme tě samotnou.“

„Nemám náladu na oslavu.“

„O důvod víc,“ usměje se Hervé.

„Zítra ráno mám schůzku na ulici des Fredins. V domě, kde Colette poslední roky žila…“

„Na ulici des Fredins? Kde tam?“

„V čísle 19…“

„To je ale bláznivá historka.“

„A vy jste ji nikdy nepotkali? Neviděli?“

„Nikdy,“ odpoví Adèle.

„Možná že mrtvé nevidíme. Chci říct, když si o někom myslíme, že je mrtvý, i když ho někde potkáme, nemůžeme ho vidět. Náš mozek na to není připravený.“

„Zajdeme na skleničku? Nebudeme sedět tady.“

„Zarezervujeme stůl tady?“ zeptá se Adèle.

„Není potřeba rezervovat, není tady ani noha.“

*

Můj první flirt se jmenoval Jacques Daubel. Bylo léto 1985. Jacques byl Hervého bratranec. Byl míšenec, jeho otec byl Vietnamec a matka Francouzka. Měl dokonalý profil, rovný nos, jemné rysy, pěkná ústa a mandlové černé oči. Byl na prázdninách jako já. Plavali jsme v městském bazénu a jezdili na kole. Jako všichni chodil na fotbalové zápasy. Pro obyvatele města to byla procházka. Někdy byl v televizi na Canalu+ na tiskové konferenci Thierry Roland. Byla to událost navíc.

Sendviče, colu, párky jsme hltali v bufetu, který provozovali fanoušci. Buráky ve skořápce, které pan Dollet prodával v poločase z košíku na tribuně.

Když dal tým Gueugnonu gól, řvali jsme. Zdálky jsem pozorovala, jak teta vstává. Měla jsem pocit, že je naráz větší. Na rozdíl od ostatních nikdy nekřičela. Na rtech se jí rozhostil nedefinovatelný úsměv a oči jí zářily. Pak se posadila a tiskla ruce k sobě. Někdy něco s pohledem upřeným na hráče neslyšně přeříkávala, jako by se modlila. Když dali gól protihráči, ani se se nepohnula a úplně zesinala, jako by z ní tady, na betonové tribuně, vyprchal celý život.

Když Gueugnon utrpěl porážku, viděla jsem v jejích očích slzy. Slzy, které netekly, ale zůstaly na místě, v koutku oka, aby neobtěžovaly, aby ani nebyly vidět.

*

Všichni jsme ve věku, kdy máme puberťáky. Tedy ve věku, kdy máme večer čas na sebe, i když není ještě příliš pozdě. Už nemusíme koupat, připravovat večeři, dělat úkoly. Naši potomci si umí něco ohřát a zavřít se ve svém pokoji, kde předstírají, že se učí.

„A mobily jsou praktické, můžeme se jim všude dovolat,“ zamumlá Adèle. „Dokonce můžeme sledovat, kde jsou.“

Adèle má sedmnáctileté holky dvojčata, které studují v Dijonu. Protože se nestala Lékařkou světa, je ošetřovatelkou na volné noze. „Což je vlastně totéž,“ řekne ironicky. Zařídila si vlastní ordinaci. Rozvedla se, když bylo dcerám deset let, má přítele, ale nežije s ním.

„Večer každý za sebe,“ usměje se.

„To je hezká hláška, večer každý za sebe.“

„Použiješ ji ve filmu?“ ptá se.

„Co bych se nikdy neodvážila použít ve filmu, je…“

Začnu chraptět.

„Proč mě teta nechala myslet si, že umřela? Proč se schovávala? Vždyť je tady osm tisíc obyvatel. Neříkejte mi, že to nikdo nevěděl! A na ulici des Fredins jsou skoro všechny domy obydlené. Nežila jako poustevnice.“

„Pan Berthéol!“ vykřikne Hervé. „Určitě něco ví. S tvou tetou si byli blízcí.“

„Není doma. Nebere telefon. Stavovala jsem se u něho dnes večer, když jsem se vracela z márnice, nikdo. Všechno je tak divné. Mám pocit, že se mi to zdá.“

„Já,“ řekne Lyèce, „jsem byl na pohřbu tvojí tety. Bylo tam plno lidí. Míň lidí než normálně, protože to bylo v létě. Byli tam lidi od fotbalu, hráči a obchodníci. Viděl jsem, jak ukládají rakev do hrobu. Na vlastní oči jsem to viděl.“

„To je šílená historka. To vypadá jako můj život, jedna ztracená, jedna nalezená a pak ztracená a nalezená.“

Všichni se usmějeme.

Hervé je pojišťovací agent. Má s třemi ženami tři děti. Ta nejmladší má sedm let, ale s její matkou se rozešli. „Je to náročné,“ nadává. A je to silnější než on, musí balit ženské, milovat, podvádět. Jediný Lyèce nemá děti. „Aspoň co vím,“ usměje se a objedná si další sklenku sody. Nechal své sportovní kariéry a nastoupil do továrny do učení, aby získal osvědčení a mohl pracovat jako operátor výroby.

„Tu malou,“ vypráví Hervé, „vídám každý druhý víkend. Ta starší žije v Lyonu, jako ty, když jsi byla malá, jmenuje se Agnès. Má přítele. A syn žije se svou matkou nedaleko odsud. Je mu šestnáct. Chodíme spolu do Mekáče, děláme spolu věci. Pořád má rád auta a fotbal… Kurva, teď mám chuť jít na hřbitov, abych viděl, kdo je tam pohřbený.“

„Mrtvé nesmíme rušit,“ opakuje Adèle.

„Přestaň s tou povídačkou, když je člověk mrtvý, je mrtvý. Nikdo nikoho neruší.“

„Nemůžu se dočkat, až zítra přijdu do domu na ulici des Fredins.“

„Chceš, abychom šli s tebou?“

„Myslím, že to nemůžeme,“ přeruší ho Lyèce. „Jdeš tam s policajtem?“

„Ano.“

„Jak dlouho zůstaneš v Gueugnonu?“

„Nevím. To záleží na tom všem. Přišlo to tak… neplánovaně. Aspoň se to tak říká.“

„Vidělas tu novinářku?“

„Jakou novinářku?“

„Nathalii Grandjeanovou.“

„Aha. Ona je novinářka?“

„Ano, a budeš mít tu čest s tiskem. Dokonce v televizi! Mrtvá není mrtvá, to se nedá jen tak přehlédnout! Hlavně teta, která je místní celebrita.“

„Dáme si sýrové prkénko?“

„Zapomeň na sýrové prkénko, Adèle! Dnes má narozeniny dáma z velkého světa, dnes se najíme do sytosti.“

„Tak co, Agnès? Život je krásný?“

9

23. října 2010

Cyril Rampin v doprovodu dvou policistů otevírá vysoké dřevěné dveře, které oddělují dům od ulice. Spatřím malý dům z 50. let, do něhož se vstupuje z úrovně ulice s jakž takž udržovaným pozemkem kolem. Keře ptačího zobu nebyly ostříhané už celé roky, plevel zakrývá dlaždice bývalé terasy. Na druhou stranu, štěrkové cestičky někdo uhrabal. Jako kdyby pečoval jen o své blízké v domě. Jak se asi dostaneme do domu mrtvé? U dveří klidně čekají střevíce. Mrknu se na velikost: 36. Tetina velikost. Kapitán mi podá pár latexových rukavic. „Je to tak lepší.“

Chodba je cítit čpavkem, odér třídy na základní škole. Všechno je čisté. Věšák, šedý nepromokavý plášť. Neodolám a přičichnu k límci, jestli ucítím vůni vanilky. Kupovala si ji po malých lahvičkách, tekutina v nich byla trochu mastná. Látka voní po růžích.

Vlevo je kuchyně, umakartový stůl, dvě židle, varná deska, malá lednička. Na boku jsou srovnané papuče, někdo umyl nádobí, na kraji dřezu schne jeden talíř, příbory a jedna sklenička. Citrónový přípravek na nádobí, pečlivě složený hadřík. Nábytek je čistý. Otevřu ledničku: máslo, tři bílé jogurty, tři vejce, sklenice s marmeládou, v šuplíku na zeleninu mrkve, v kastrolku je zbytek polévky přikrytý plastovou pokličkou. Na oknech visí záclony. Dveřmi vpravo lze zahlédnout obývák s televizí, dvoumístnou pohovkou s třemi polštáři. Nic nepoznávám. Kromě plakátu francouzského fotbalového mužstva z roku 2000 a na konferenčním stolku trofej s nápisem „Gueugnon, vítězství pro Kováře“. Jsem v šoku. Couvnu.

Když se blížíme ke třetím dveřím, za nimiž je pokoj, kde našli Colette v posteli, zmocní se mě strašná zimnice. Povlečení je sotva zmačkané, jako by ani ve smrti nechtěla obtěžovat, dělat velká gesta. Teta nikdy nedělala velká gesta, aspoň pokud vím. Nebo něco navíc. Musela mi sakra nedůvěřovat, když mě nechala, abych si myslela, že zemřela. Nevejdu dovnitř.

Vzadu na chodbě je poslední místnost, kde je srovnáno několik plastových beden. Poznávám starý otoman, který byl v opravně obuvi. Vedle něj je stůl a žehlička, moderní šicí stroj a skříň. Odzbrojí mě telefon a starý telefonní seznam v rohu. Zvednu sluchátko, ozve se tón. Měla telefon. Ale kdo jí telefonoval? Kdo to věděl? Na jaké jméno je napsaná linka?

„Musíme začít tady.“

„Začít s čím?“ zeptá se Cyril Rampin.

„Seznamem telefonních čísel. Tak se dozvíme, komu volala a kdo ji kontaktoval. Dozvíme se, kdo to věděl.“

„To spadá pod státní majetek. Leda že by šlo o podezřelé úmrtí, což není tento případ, myslím, že nedostanu k těmto datům přístup.“

Vytočím na telefonu číslo mého mobilu. Objeví se číslo, uložím si ho.

„Volal mi prokurátor. Vzhledem k okolnostem, které provázejí toto úmrtí, nařídil soudní lékař pitvu. Ta bude paní Septembrové provedena. Budeme muset čekat několik týdnů, než bude možné si tělo vyzvednout. Pak provedeme exhumaci těla, které je pohřbeno na hřbitově. Hrozí, že vyšetřování bude dlouhé.“

Už Cyrila Rampina neposlouchám. Bezděčně jsem pootevřela pravé dveře skříně. Jsou tam naskládané krabice. Jednu vezmu, uvnitř jsou velké knihy naskládané na sobě. Jsou obalené silným papírem se jmenovkou jako na školních sešitech: 1982, 1983. Listuju jimi a vím, že jsem našla její sbírku. Vystřihovala si všechny články týkající se zápasů, složení týmů a náhradníků. Na konci článků poznávám jména novinářů. Vybavím si jejich tváře. „Hodný a ti zlí,“ říkala Colette. „Nevzdělanci, kteří žárlí na hráče, a ten, který je podporuje a ví, o čem mluví: bývalý fotbalista.“ Na poličce jsou vinylové desky nahrané mými rodiči. A pak úplně dole jsou pohozené náhrobní tabulky a vlajka s fotkou klubu, které musela vzít ze „svého“ hrobu.

„Tady je to, proč jsem v márnici pochopila, že jsem debil,“ řeknu.

„Pardon?“

„Když mi před třemi lety Louis Berthéol předal její věci, nedošlo mi to, ale znám tuto sbírku, na níž lpěla a nechtěla se s ní rozloučit. Stejně jako s deskami mých rodičů.“

Otevřu krabici plnou fotek. Jsou to moje portréty v různém věku. Od kojence až po mých dvacet let. Hluboce mě to rozruší. Ptám se kapitána, jestli si je mohu nechat. Odpoví:

„Později. Teď necháme všechno na místě.“

Poslední dveře. „A návštěva je u konce,“ pronesl by realitní makléř. Spartánsky vybavená koupelna, maličká vana a sprcha, umývadlo, lékárnička, pračka. Stěny jsou cítit aviváží a marseillským mýdlem. Všechno je čisté. Spáry jsou vydrhnuté. Mám pocit, že někdo přijde a řekne: „Co u mě děláte?“

Růžová toaletní voda, Colette musela na sklonku života změnit vůni. Opustila vanilku. Kartáč na vlasy. S jejími vlasy, měla na hlavě husté vrabčí hnízdo, a když je příliš silně kartáčovala, vyčesávala celé pramínky vlasů. Já je mám ještě černé, její už zbělely. Mívaly jsme stejné vlasy. Zubní kartáček a pasta. Otevřu lékárničku, na jedné krabičce je rukou napsané: „na bolavé klouby“. Poznám její písmo.

„Komu patří tento dům?“

Cyril Rampin se podívá do seznamu, který drží v ruce, a odpoví:

„Majitel se jmenuje Louis Berthéol.“

„Kdo vám dal o Colette vědět? Nenašli jste její tělo náhodou.“

„Anonymní hovor z tohoto telefonu.“

„Mužský nebo ženský hlas?“

„Mužský. Musíme jít,“ dodá.

„Chtěla bych tady zůstat. Uklidit. Srovnat to tady. Zkusit najít nějaké noviny nebo dopisy, nebo nevím co. Možná se něco dozvím z těch krabic a…“

„Teď ne,“ přeruší mě kapitán. „Můžete se sem sama vrátit, až lékař potvrdí přirozenou smrt vaší tety.“

„Za jak dlouho?“

„Pár dní.“

Držím Colettin občanský průkaz. Byl vystaven v roce 2000. Stejně jako rukou napsaný vzkaz: „Chci být spálena a můj popel ať je uložen s mým mladším bratrem Jeanem Septembrem a mou švagrovou Hannah. Chtěla bych také, aby trochu popela bylo vhozeno na stadión Jeana Lavilla. Děkuji, že předáte tento vzkaz Agnès Septembrové, mojí neteři. Colette Septembrová.“

10

Bydlím v domě naproti.

Přijela s policajty. Nezměnila se, možná jen účes, kratší vlasy, i když je pořád nosí vyčesané do podivného drdolu. A pak, občas jsem ji viděla v televizi, když představovala některý ze svých filmů. V časopise jsem četla, že se rozešla s tím hercem. Osobně si myslím, že je to jako házet perly sviním.

Když přijela, byla bílá jako stěna. Jako když byla malá a přijížděla na prázdniny. První dny byla průsvitná a získala barvu, až když běhala s ostatními dětmi.

Policajti na mě určitě zaklepou. Výslech sousedů: „Kdo tam bydlel? Kdo tam chodil? Ničeho jste si nevšimli?“ Odpovím: „Vůbec ničeho.“ Netrávím dny za oknem špehováním sousedů. Mám svou domácnost, nákupy, křížovky, a hlavně si musím připravovat kurzy. Dnes dopoledne to bylo výjimečné. Nestává se každý den, aby na mém chodníku zaparkovala tři policejní auta. Dnes ráno je to v Gueugnonu trochu jako v Americe, jak to známe z televize.

Když jsem včera uviděla, jak hasiči a policajti vynášejí někoho na nosítkách, a pochopila jsem, že je to tělo bez života, hodně jsem plakala.

Někdy v novinách Le Journal de Saône-et-Loire čteme v titulcích hrozné věci, takže si to pak musíme přečíst několikrát, abychom to pochopili, vlastně ani ne tak pochopili, jako je přijali. Jako třeba „Našli ho v jeho bytě, byl mrtvý už několik měsíců.“ A pokaždé mi to přijde nešťastné, opravdu nešťastné.

Jestli se mě přijdou vyptávat, odpovím jim, že vůbec netuším, kdo žil za nikdy nestříhaným živým plotem. Kdo ležel na nosítkách. Že jsem se právě dozvěděla, že můj soused odnaproti byla žena. Podle drbů osamělá žena. A taky že podle drbů by to měla být Colette Septembrová.

Colette spí už několik let na hřbitově. Leda by to bylo to, co si myslím. Co vím jen já. Že by to nějak souviselo.

Moje sousedka zemřela pravděpodobně ve spánku a byla ještě teplá, když přišli ohledat mrtvolu. Moc dobře vím, kdo to ohlásil policii. Kdo ji našel bez života.

Nikdy neřeknu, kdo jsou lidé, které jsem vídala chodit k sousedce odnaproti. Když se mě zeptají, vysvětlím jim, že ten dům není z ulice vidět, že byl tichý. Žádná sekačka, kočka, pes, žádná hudba. Ani klepnutí okenic. Že večer jsem skrze husté větve vídala světlo. Větve tak husté, jako by na sobě byly naroubované už sto let. Jedině když se mě zeptá Agnès. Jí odpovím.

11

1956

„Jeane! Jeane! Pospěš si, ať nám nevynadají.“

Běží k ní, zalyká se smíchem. Na nízké temné obloze se objevil hvězdný roj. Utopený v kabátu, který patřil Colette, se k ní kolébá. Malý zelený svrchník, který ještě může někomu posloužit, ať je to holka nebo kluk. Jean má na hlavě červenou kuklu, která ho škrtí na krku. „To škrábe,“ opakuje sestře po cestě, která vede na farmu. Drží se jí za ruku, která není o mnoho větší než jeho. Colette má špínu za nehty. I když si ruce silně drhne mýdlem a kartáčem, má je pořád špinavé od hlíny. Když ve škole kolem někoho projde, zašeptá „buranka“. Ale nešeptají to příliš nahlas, protože Blaise de Sénéchal, syn zámeckého pána, který vlastní půdu, na níž Colettini rodiče hospodaří, je třikrát silnější než ostatní. Blaise je strážný anděl, který ji často podporuje.

Colette má deset let, Jean šest. Má ráda toto dítě se zelenýma očima, plod lásky jejich rodičů Robina a Georgette. Rodičů, které pokládá za pracovité. Dvě ošklivé tváře. Colette nechápe, jakým zázrakem je její malý bratr tak pěkný. Jako anděl, který uvázl v rodině, která není jeho.

Colette má jen jedinou obavu, aby jejich matka Georgette nebyla znovu těhotná. Pozorně sleduje její břicho. Už tak často chybí ve škole pod záminkou, že musí pomáhat na farmě, se třetím fakanem by ji nechali doma definitivně. Farmářská dcera, tažné zvíře, to je všechno, co jsem.

Zdrojem její radosti je bratr. A tisknout v náručí jehňátka, dokud u ní neusnou. Dělá to v skrytu, protože je pořád nějaká práce. Pořád. Její ruce jsou posila, pracovní síla zdarma. Její ruce jsou ruce starší osoby.

Nikdy ji nebijí. Ani otec, ani matka. Ale nikdy ji neobjímají. Ani otec, ani matka. Její rodiče se zřejmě potkali na plese 14. července v Gueugnonu. Když se vyptává, aby to pochopila: „A jaká tam byla hudba? Tancovali jste spolu? Jak to Robin udělal, aby s tebou mohl mluvit? Co ti řekl?“ matka pokrčí rameny, zrudne a odpoví: „Nemáš nic jinýho na práci? Zvířata ani my se tvých otázek nenajíme.“

V létě sena, před zimou snést pytle s bramborami do sklepa, pomoct otci tlačit pluh tažený koněm, který se jmenuje Bijou. Z toho strašně bolí záda. Nasypat fazole do sklenic, zalít salát, okopávat, sadit, plít, rýt, zahánět a vyhánět dobytek, asi padesát beranů a ovcí, pomáhat dojit. A to všechno před a po škole. Večer, protože je matka unavená, musí „dát spát prcka“. Takže Jeana vede do postele Colette a sedí u něj, dokud neusne.

„Spinkej, bratříčku, zavři oči.“

„Povíš mi nějaký příběh?“

„Zrovna jsem ti dovyprávěla Šípkovou Růženku.“

„Ještě nějaký příběh!“

Colette přičichne k jeho krku. Cítí, jak se směje.

„Jeane, prosím, spi. Musím ještě pracovat.“

„Máš práci, Coco?“

„Ano. Coco musí pomáhat.“

„Krátký příběh?“

„Poslední, a pak budeš spát, slibuješ? Zavřeš oči?“

„Slibuju. O klavíru?“

„Zase?“

„Ano.“

Colette jde do aktovky pro sešit do matematiky. Na poslední dvě strany napsal Blaise tužkou příběh pro Jeana, krátký příběh, který obzvlášť zbožňuje.

„Byl jednou jeden maličký klavír, a ten žil v kapse malého kluka, který se jmenoval Jean. Každý večer vytáhl kluk nástroj, dal si ho k uchu a poslouchal, jak improvizuje tu nejnádhernější hudbu. Jean zavřel oči a usínal. Hudba ho doprovázela ve snech, klavír se nadýmal a s postupující nocí zabral celý prostor. Velkolepé sonáty konejšily noci jeho dětství. Ale ráno už svůj klavír nenašel. Prohrabal všechny kapsy, ztratil ho. Otevřel dveře do obývacího pokoje a svůj nástroj našel. Zvětšil se stejně jako v jeho snech a trůnil uprostřed místnosti, černý a lesklý jako plnokrevník. Klavír se našel. Ale na rozdíl od toho druhého nehrál sám. Bylo třeba na klávesnici najít hudbu. Jean nadzvedl víko a začal hrát, co ho napadlo. Nic se ale nestalo, ozývaly se jen zvuky bez harmonie. Náhodně zvolené klávesy ho k melodii nedovedly. Sonáty byly mrtvé. Ale protože se snažil, pracoval a naslouchal, co mu chce klavír říct, melodie nakonec našel, svoje melodie. A z Jeana se stal slavný klavírista, ještě slavnější než jeho klavír. Ti dva se nikdy neopustili a společně cestovali do všech zemí světa.“

Colette malého bratra políbí. Je teplý. Voní mlékem a mandlemi. Odejde z pokoje, jde do chléva. Podívá se na ni ovečka hlídající své jehně. Ovčí matky vědí, že v ten či onen den jim lidské ruce jejich děti odeberou. Nikdy nejsou klidné. Je to ruka, která je živí a odebírá. Zanoří prsty do hřívy Bijou a cítí, jak se otřese, políbí ho na šíji.

Colette projde kuchyní, Robin chrápe s obličejem zabořeným do novin, zatímco matka spí v patře. Tím líp, pomyslí si, každý večer je stejný… ona nahoře, on dole. V takovém případě nehrozí, že ji otěhotní. Popostrčí poslední uhlíky do krbu a u stolu dělá úkoly. Chtěla by se stát učitelkou. Ale to by musela dál studovat i po páté třídě. Jít s Blaisem na druhý stupeň do šesté třídy a dojít až k maturitě. A nezvolit si předem narýsovanou dráhu, kterou je závěrečné vysvědčení v páté třídě. Tu dráhu, podle níž jdou lidé ve čtrnácti letech do továrny nebo zůstanou na farmě. Ale to se zdá nemožné. Rodiče jí to nikdy nedovolí.

Ze snění ji vyruší Blaise, když hází drobné kamínky na okno. Potichu mu otevře, aby mu popřála dobrou noc. Podává jí Miláčka od Maupassanta. Nenápadně krade knížky v knihovně svých rodičů. Colette nemá čas na čtení, sotva pár minut před usnutím, ale ráda si odnáší slova do hlubokého spánku. Schová si knížku pod svetr.

„Otec říká, že je to pro dospělé.“

Colette zdusí dlaní smích.

„Děkuju.“

„Tak zítra. Dobrou noc, moje Colette.

Colette často Blaisovi říká, že jednou z něj bude slavný spisovatel jako Victor Hugo.

12

23. října 2010

„Chceš, abych přijela?“

„Máš školu a klavír, zlato.“

„Ale mami, nemůžeš zůstat úplně sama v Gueugnonu.“

„Nejsem sama, lásko. Setkala jsem se s Adèle, Hervém a Lyècem.“

„S těmi, co jsou na fotce ve tvém pokoji?“

„Ano.“

„Oni neodešli?“

„Všichni neodcházejí. Někdy zůstaneme tam, kde jsme se narodili a vyrostli.“

„Jací jsou teď?“

„Stejní. Jsou úplně stejní.“

„Pořád nevíš, kde je Louis?“

„Ne.“

„Mami, to je děsivá historka. Vážně, proč to Coco udělala? A proč Louis zmizel? Myslíš, že ji hledalo nebo jí vyhrožovalo něco jako mafie?“

„Ano, teta opravovala boty.“

„To bylo možná krytí. Možná patřila k tajným službám. Proč nám nic neřekla?“

„…“

„Je rok 2010, viděla jsem ji před Vánocemi v roce 2006, pamatuješ? Zajeli jsme tam s tátou na otočku, abychom si s ní dali štědrovečerní večeři… A za osm měsíců umřela…“

Při zmínce o Pierrovi mi ztuhne krev v žilách.

Vzpamatuj se, Agnès, snažně tě prosím, vzpamatuj se.

„Vidělas ji?“

Nechápu její otázku, myslím, že mluví o svém otci.

„Coco. Vidělas ji?“

„Ano… včera v márnici.“

„Jaká je?“

„Jako v tvých vzpomínkách, nezměnila se. Možná znatelně zestárla, ale poznala jsem ji. O tom vůbec nepochybuju.“

Když jsem poprvé představila tetě Anu, myslela jsem, že omdlí. Seděla za strojem na výrobu klíčů. Dělalo to pekelný randál. Zvedla hlavu, vypnula stroj. Držela jsem spící Anu v náručí, Pierre před námi tlačil prázdný kočárek. Teta zbledla ještě víc, než když Gueugnon dostane branku. Viděla jsem, jak se její pohled mění, zakaluje. Beze slova k nám popošla několik ostýchavých kroků. Pohlédla na mimino, které se okamžitě probudilo, jako by se ho pratetin pohled zlehka dotkl. Colette si utřela ruce do zástěry a dojatě řekla: „Je podobná Jeanovi.“ To je pravda, Ana je podobná mému otci. Mají stejné typické zelené oči. Oči s tak dlouhými řasami, že vypadají jako namalované řasenkou.

„Chcete si ji pochovat?“ navrhl Pierre.

„Ano,“ zašeptala.

Posadila se na starý otoman. Ten, který jsem poznala v ulici des Fredins. Položila jsem dceru do tetiny náruče. Nikdy jsem ji neviděla s miminem. Vzpomínám si, že ji Pierre vyfotil. Překvapilo mě, že má u sebe fotoaparát, bral si ho málokdy.

Colette dlouho beze slova Anu pozorovala, dívala se na moje dítě svýma hloubavýma a tázavýma očima. Ana usnula se stisknutými pěstičkami. Colette se ani nepohnula. Do opravny přišla nějaká zákaznice. Jen nenápadně zvedla zrak a zašeptala, aby přišla později. Poprosila Pierra, aby zamkl dveře, a zavřela obchod.

Když zase našla řeč, hlas jí omládl. Jako by při seznámení se svou praneteří nabrala síly. Pak následovaly obvyklé otázky jako litanie: „Budete spát u mě? Aha, aha, dobře, samozřejmě, hotel je přece jen lepší, pohodlnější. Zůstanete dlouho? Aha, už zítra? Samozřejmě, práce. Spí dobře? Jean za začátku hodně plakal. Děláš na nějakém novém filmu? Píšeš? To je dobře. Jméno Ana je jméno tvojí maminky, ale nepíše se to stejně. Je to jednoduché, je to opravdu pěkné, když je to jednodušší. Myslíš, že ke mně přijede na prázdniny? Přihlásíte ji na klavír?“

13

1957

Blaise zahraje fis. Jean se zavřenýma očima opakuje notu. Ať je to jakákoli nota, Jean ji hned zopakuje.

Venku je teplo. Všechny okenice jsou zavřené. Léto udeřilo v plné síle. Markýz s markýzou jsou pryč. Colette pomáhá rodičům a dělníkům na poli, je období senoseče. Protože je Jean na takovou dřinu ještě malý, poprosila Colette Blaise, aby na nejmladšího Septembra dohlédl.

Blaise se spiknul s Colette a bere Jeana od jara tajně dovnitř. Kromě služebnictva a Němců během okupace nepronikl za zdi zámku nikdo. Když je lovecká sezóna, zůstávají muži v pavilonu. Robin a Georgette Septembrovi nejsou z přátelství Colette a Blaise nadšení a byli by bez sebe vzteky, nebo by se styděli, kdyby se dozvěděli, že jejich syn hraje na klavír. Bože, lidská hloupost je nesnesitelná!

Blaise učí Jeana na klavír podle sluchu. Blaise zahrál Menuet v G dur od Johanna Sebastiana Bacha, je to jednoduchý menuet pro začátečníky. Jean si ho se zavřenýma očima zapamatoval. Pak zahrál úryvek bez chyb.

Blaise nikdy neslyšel o absolutním sluchu. Někde četl, že v roce 1770 mladý čtrnáctiletý Mozart měl ve Vatikánu slyšet Miserere od Gregoria Allegriho a hned poté měl být schopen reprodukovat celé dílo: dílo pro dva devítihlasé sbory. Ale to je Mozart, nejslavnější génius všech dob. Pro někoho, kdo má absolutní sluch, je hudba jako druhý jazyk a Blaise si už teď myslí, že Jean tento jazyk má a ovládá ho. Je to jako reinkarnace. Jean byl možná v minulém životě hudebník. „Ale kdo by takovým hloupostem věřil?“ řekl by jeho otec.

Začalo to rádiem, které Blaise dal Jeanovi a Colette na Vánoce v roce 1955. Jean objevil hudební skladby a Blaisovi je zanotoval. Když rodiče nebyli doma, posadil zmatený Blaise Jeana ke klavíru a konstatoval, že malý kluk umí na klavír zahrát hudbu, kterou slyšel předešlého dne. Aniž by kdy chodil do nějakých hodin.

Co dělat s takovým vrozeným talentem? Ta otázka Blaise trápí. Zamlčet to, nebo prozradit? Komu se kromě matky může svěřit? Ale markýza se bojí manžela. Co řekne, až se dozví, že Jean hraje na zámku na jejich klavír Steinway?

14

24. října 2010

„Za dva měsíce a něco budeme slavit jedenáct let od roku 2000. Ani jsem si nevšimla, že utekly,“ řeknu a dopiju druhou sklenku šampaňského.

Jsme s Lyècem sami. Sami v Malém baru a bůhví proč usrkávám šampaňské. Stalo se to tak, že mi majitel řekl:

„Agnès, co si dáš?“

Nejdřív jsem se neodvážila objednat alkohol. Lyèce si objednal:

„Vodu s citrónem, jako vždycky.“

„A já kávu.“

A bez rozmýšlení jsem dodala:

„Se šampaňským, prosím tě.“

Majitel Vincent šel do skladu se slovy, že naposled, kdy přinesl bublinky ze sklepa, to bylo kvůli stříbrné svatbě. Jedna skupina si zamluvila celý bar.

„Ty něco slavíš?“ zeptal se s úsměvem.

„Vůbec ne. Jen mám chuť být trochu opilá.“

„Kašlu na čas, který letí,“ odpoví Lyèce. „Pro mě se zastavil v šatně na stadiónu, když mi bylo sedm.“

„O čem to mluvíš?“

„Charpie, pamatuješ?“

„Ne. Co to je Charpie?“

„Jeden činovník. Neměl v šatnách co pohledávat, ale můžu ti říct, že v chlapeckých šatnách strávil hodně času. Zálibně pozoroval celé tři generace, a nejenom to. A to nemluvím o zadcích a koulích, které každou středu odpoledne osahával.“

„…“

„Jasně řekl, o co mu jde, lékařská prohlídka, jak říkal. A odcházel s nějakým klukem. Sám s klukem.“

„Kurva, to je strašné. Zatkli ho?“

„Nikdy. Ututlali to. Charpie byl velké zvíře, vedoucí v továrně. Velký pán. Chránili ho. A děcka nic neřekly. Navíc to byli kluci, tak si to dovedeš představit. Nakonec ze dne na den zmizel jako zloděj a usadil se na jihu Francie. A tam prý začal zase.“

„Musíme to nahlásit.“

„Je mrtvý. Ať se jeho duše nikdy nedostane k Bohu. Mrtví se nenahlašují. Pohřbívají se.“

„Nacisty také udali, třebaže byli mrtví, Lyèci. A dokonce odsoudili.“

„K čemu je to dobré?“

„Protože říkáš, že čas se zastavil, když ti bylo sedm. Co ti udělal?“

„Můžeme mluvit o něčem jiném? Hele, cos udělala k silvestrovské večeři před rokem 2000?“

„Jak můžeš chtít, abychom mluvili o něčem jiném, Lyèci? Je hrozné, co mi tady vyprávíš. Proč jsi mi o tom neřekl dřív?“

„Ty znáš hodně obětí, které mluví? Navíc jsem byl Arabáč od služky. Dovedeš si představit, kdyby se to dozvěděli mí rodiče a moje sestry? Byli by schopní mě poslat do rodné země… Ale život jde dál. Podívej, jdu dál. Ty taky. Všichni jsme šli dál. Moc se mi líbil tvůj poslední film.“

„To už je pravěk.“

„To nevadí, filmy jsou jediná věc, která nikdy nezestárne. Když je film dobrý, je dobrý navěky.“

Dívám se na něj a připadá mi hezký.

„Proč jsi zůstal tady?“

„Tady nebo jinde… Mám poloviční úvazek v továrně. Pěkný barák. Ne velký, ale pěkný. Přijdeš se podívat. Malou zahrádku na grilování. Mám motorku, teréňák Mehari, kámoše. Sem tam nějakou holku. Jsem ropný magnát.“

Než se zvedne, podá mi svazek klíčů.

„Klíč od teréňáku, parkuje na ulici. Je žlutý. Nemůžeš ho minout. Nechej si ho, já ho nepotřebuju a nebudeš si tady muset volat taxíky nebo chodit pěšky.“

„A ty?“

„Mám motorku.“

Políbí mě do vlasů.

„Jdu makat. Navíc…“

„Jak se jmenoval, Charpie?“

„Už nikdy nevyslovím jeho jméno.“

15

24. října 2010

Vrátím se do Paříže, nebo tady zůstanu ještě pár dní? Moc bych chtěla prohledat dům na ulici des Fredins. Lehnout si a usnout tam. Snít o tetě. Slyšet ji, jak se mnou ve spánku mluví. Najít slova, která tady měla nechat kvůli mně. Potřebuju pochopit, je to důležité. Jak prožila své poslední roky? Pokusila se mě zastihnout? Chtěla se chránit, nebo chtěla někoho chránit?

Zajela jsem žlutým teréňákem na hřbitov. Tatínek toto auto miloval. Chápu proč. Má v sobě něco poetického a nostalgického. Jako Chopinova sonáta. Otec si takové koupit nestihl.

Stojím u hrobu neznámé(ho). Kdo tady leží? Pár modrých bot tady pořád je. Dokonce ani roky a špatné počasí je nezničily. Jako nové. Jako Lyèceův obličej. Tak pěkný. Neustále myslím na to, s čím se mi svěřil. Co mu ta zrůda udělala? Proč se o tom zmínil až dnes?

V kapse mi vibruje mobil, neznámé číslo, vezmu to. Nathalie Grandjeanová, novinářka z Journal de Saône-et-Loire, se chce se mnou sejít. Navrhnu za hodinu v Malém baru.

„Bydlíš v hotelu Monge?“

„Ano.“

„Tak se sejdeme raději tam, bude to tam klidnější.“

Jmenuju se Agnès Dugainová, rozená Septembrová. Jsem dcerou Hannah Rubenové, houslistky, a Jeana Septembra, klavíristy. Nechala jsem si jméno bývalého manžela, Pierra Dugaina. Oficiálně proto, abych si ponechala svoje umělecké jméno, neoficiálně abych nasrala jeho novou družku. Narodila jsem se 22. října 1972. Teď je rok 2010, právě mi bylo třicet osm let, mám patnáctiletou dceru. Při volbách jsem vždycky volila levici. Věřím v Boha.

Mohla bych říct, že můj bývalý manžel je herec, nádherný a přelétavý. Že jsem ho bláznivě milovala a že už ho vůbec nemiluju, i když není ani nádherný, ani přelétavý a já ho ještě pořád miluju. Váhám mezi těmi dvěma slovy. Pierre je šíleně šarmantní, čemuž naše dcera Ana říká „inteligentní šarm“. Už nemám matku ani otce. Moje teta právě podruhé umřela. Celé měsíce jsem už nenapsala ani slovo, jsem vyčerpaná. Prázdná stránka. Už nemám chuť se realizovat, nalíčit se, sehnat tým, spoluautory, nemám co říct, nic nepotřebuju. Jsem sama. Rozvedená. Mám pocit, že už nemám žádná přání. Bylo toho tolik, byla jsem nemilovaná, že jsem vyčerpala svůj citový potenciál. Že moje srdce je okoralé a děravé jako staré džíny na blešáku v Saint-Ouen. Že už jsem předurčená jen k tomu být osamělá a promluvit si jen s potulným psem, toulavou kočkou, s ptáky v oblacích nebo s beruškou, která mi omylem přistane na svetru.

Natočila jsem pět filmů, z toho jeden krátkometrážní. Můj první dlouhometrážní film publikum jednomyslně přijalo. Pět Césarů, dvě nominace na Oscara v kategorii Nejlepší cizojazyčný film a Nejlepší původní scénář, tři nominace na Zlatý glóbus, abych jmenovala jen některé z nich. S filmem Banket pro absolventy jsem absolvovala celosvětové turné. Můj bývalý manžel tam hrál jednu z hlavních rolí, hrál oblíbeného syna. Byl okázalý. Pohotový. Vzrušující.

Banket pro absolventy se odehrává v jednom dni, od deseti do devatenácti hodin, u stolu se sejdou čtyři generace, aby oslavily narozeniny nejstaršího člena. Mohla jsem ho nazvat „Neděle na venkově“ jako nádherný film Bertranda Taverniera, ale titulek už byl zabraný.

Muselo být hezky, točila jsem v červnu v okolí Giverny.

Evidentně hodně Bacha (oblíbený mámin a tátův skladatel). Film začíná jasným ránem. „Bude pěkně.“ Všichni se dívají na oblohu. Luxusní venkov. Kolem velkého stolu se činí číšníci, několik objednávek od „starého pána“ a jeho žena stojící za ním a dýchající stejný vzduch jako on vypadá mile, ale není. Být podřízený může být zrůdné. A pak pomalu přijíždí rodina, parkují svá auta před domem. I stranou. Je velmi důležité dbát na to, kde se parkuje. Jak zaparkovat, aby mohli zůstat, nebo odjet, nebo dokonce utéct.

Každý, ať je to dítě, synovec, bratranec potěšeně nebo nuceně vystoupí, snaží se získat pohlazení nebo zachytit pohled „starého pána“, všichni si s sebou přinášejí své chyby a svá zranění, jsou šťastní, že se setkávají, ale nevyhnutelně mají strach z odsouzení. Děti zmizí spolu, aby se spolu zasmály, zakouřily si, pobavily se o své samotě, o samotě svých rodičů, které už neobdivují, a s přibývajícím alkoholem zvyšují u stolu hlasy, zase se ztiší, zpívají Charlese Treneta, Jeana-Jacquese Goldmana, Jane Birkinovou a Jeana Ferrata. Pronese se pár proslovů, pocity se zacyklí. Mohou být šťastné, zábavné, neúspěšné nebo nešťastné.

Aperitivy, předkrmy, hlavní jídla, křišťálové sklenky, červené víno, karafy, kytice růžových a bílých pivoněk, koláč. Sborové „Všechno nejlepší“: během pěti týdnů natáčení jsem jeden týden strávila filmováním každého zpívajícího obličeje, výrazu, pohledu. Kávy, špinavé sépiové ubrusy, rozdávání dárků.

Tehdy mě přirovnávali k Jane Campionové. „Francouzská Jane Campionová,“ hlásaly titulky četných novin. To mě opravdu rozesmálo. Proč ne třeba Michael Jackson? Srovnáváme bytosti. Cpeme je do škatulek, do zásuvek, do žánrů. Nicméně díky tomuto filmu jsem mohla získat finance na další filmy. Lichotili mi. Šíleně jsem se bavila, do roztrhání těla jsem pracovala s Pierrem. Diskutovali jsme spolu, psala jsem pro něj, byl mým zdrojem inspirace. Sdíleli jsme všechno. Dům, lásku, práci, naše milované dítě, prázdniny, plány. Rozesmával mě a miloval se se mnou. Nedíval se po jiných ženách, ale jiné ženy se dívaly po něm. Dívaly se po něm celé roky. Chodili jsme stále častěji na pódium, kde jsme dostávali ceny, já v honosných černých šatech z půjčovny, on v nádherných smokinzích. Byli jsme „třída“, jak se říká. A pak, můj manžel byl zábavný. Ne jen se mnou, když je člověk zábavný, je takový se všemi. Je to druhá přirozenost. Se svým hlubokým černým pohledem, se svým úsměškem, který ale nikdy nebyl povýšený, byl neodolatelný. A já jsem byla unavená. To je daň za slávu, za stále tíživější všudypřítomný strach, že už nemám co říct. O čem bude příští film? Pocit, že navařím stejnou polévku. Mezi těmi jinými ženami, po kterých se manžel nedíval, byla jedna, která udělala víc, než že se na něj dívala, vrhla se na něj. Pěkně voněla, byla hebká a sladká. Toužila po něm, vzrušovala ho. A on neodporoval, nechal se svést, nejdřív aby poznal, pochopil, ochutnal někoho jiného. I přes náš věkový rozdíl znal skoro jen mě. Když je tam místo pro někoho jiného, znamená to, že tam místo prostě je.

Po této první ochutnávce změnil dost rychle cukrárnu, v každém případě zákusek, život. Nastěhoval se k ní. Ana je každý druhý týden u nich a polovinu prázdnin také. A tak dobrý zákusek vyjebal s mým životem. Patřím mezi ty lidi, kteří si myslí, že se svým životem vyjebali sami. Že to není chyba těch druhých, milovaného člověka. Nemůžeme se mít pořád na pozoru. Jinak by život vypadal jako zrůdná diktatura.

16

24. října 2010

„Stavila jsem se na matrice, pracuje tam Noëlle Picová, nevím, jestli si na ni pamatuješ, poprosila jsem ji, aby se podívala, jestli tvoje teta neměla náhodou dvojče. Narodila se v roce 1946, hned po válce, v té době se mohlo stát, že novorozence rozdělili, aby nemuseli živit tolik krků.“

Nathalie Grandjeanová sedící naproti mně se nezměnila. Nepřibrala ani gram, nemá jedinou vrásku. Pubertální oblečení, roztrhané džíny a nadměrné tričko vyměnila za modrý flanelový kostýmek. Je vysoká, zrzavá, s bílou pletí a širokými rameny, drží malý blok a jako inspektor Colombo si rychle zapisuje vlastní poznámky, protože mě se zatím na nic nezeptala. Voní lakem na vlasy Elnett jako kdysi moje matka. Když Nathalie dorazila do hotelu Monge a políbila mě, přepadla mě závrať. Ta vůně mi připomněla mámu před jejími koncerty. Těsně předtím, než se přidala k orchestru, nalakovala si jím vlasy. Její prameny pak vypadaly jako nylon a tvrdly mezi prsty. Říkávala mi: „Přestaň, Agnès, rozcucháš mě.“ A když se s houslemi a smyčcem v ruce otočila, zůstala jsem v šatně hudebníků a také jsem se nalakovala. Vždycky jsem měla dlouhé a rozcuchané vlasy. I když mi je maminka každé ráno a každý večer česala, to bylo křiku. A když jsem jela k tetě, vyhrožovala mi, že jestli si je nebudu rozčesávat, nechá mě ostříhat. Děsilo mě pomyšlení, že budu mít krátké vlasy, že si mě budou plést s klukem. Pak řekla tetě: „Prosím tě, Colette, rozčesávací šampón každé tři dny.“

Nathalie otočí několik stránek v bloku a nahlas čte:

„Colette Septembrová, narozená 7. února 1946; Jean Septembre, narozený 7. března 1950. Ani stopy po dvojčatech.“

Místo odpovědi na ni vychrlím:

„Ukradlas mi milence.“

Vůbec nechápe, o čem mluvím.

„Jacquese Daubela, jednou jste se na koupališti líbali za mými zády.“

Vidím, jak přemýšlí, vzpomínka se jí vrací, vidí ji před sebou. Ona v dvoudílných červených plavkách, on v modrých plavkách se třemi zelenými proužky na boku. Ona má vymodelované tělo plavkyně s bledou pokožkou, je větší než on, on má nazlátlou pokožku lesknoucí se jako karamel. Položili si kornout na zeď, malinová zmrzlina stekla po omítce jako loužička krve. Nathalie zrudne až po konečky vlasů.

„To už je promlčené,“ vydechne.

„Pokud jde o zradu, není to promlčené nikdy.“

„Agnès, děláš si srandu, že jo?“

„…“

„Bavíme se o bratranci Hervého? O tom frajerovi na motorce?“

„Ano.“

„Kolik nám bylo?“

„Měly jsme věk na líbání. Třináct. Léto 1985. Myslela jsem, že zdechnu, když jsem vás viděla.“

„…“

„Vědělas, že s ním chodím?“

„Ano,“ přizná bez mrknutí.

„Ten večer jsem přišla domů zničená v slzách a teta se mnou poprvé doopravdy promluvila. Takže díky.“

Zavře svůj poznámkový blok, není v pohodě, ale je klidnější. Nenařežu jí.

„Svůj první scénář jsem napsala o tomto příběhu. Tři puberťáci na koupališti. Hezký kluk, hezká holka a stín, holka, co vypadá jako opuchlá nit. Odehrává se to na koupališti v L’Isle-Adam. Chceš si něco dát? Mám hlad.“

Nečekám na její odpověď, zvednu se a najdu někoho, kdo se stará o pokoje a objednávky mimo otevírací dobu restaurace. Velmi hubená mladá žena s dlouhým ohonem, docela nesympatická, která v panice koulí očima při sebemenší objednávce. Jako by objednat si čaj nebo sklenku vína znamenalo bezuzdnou výstřednost.

Vrátím se do malého salónku v hotelové hale za Nathalií, ani se nepohnula. Jako porcelánová panenka, kterou jsme posadili na kraj pohovky.

„Strašně se mi líbil tvůj poslední film,“ řekne.

„To už je dávno.“

„Kolik.“

„Čtyři roky.“

„Chystáš nějaký další?“

„Ne. Kdo si myslíš, že je pohřbený místo mojí tety?“

„Musíme hledat v její minulosti, abychom se to dozvěděli.“

„V čí minulosti?“

„Tvojí tety.“

„To bych ráda, ale nesmím jít do jejího domu.“

„Proč?“

„Budou to tam vyšetřovat. Zakázali tam vstup.“

Otevře zápisník a něco si poznamená.

„Jsi vdaná?“

„Žiju se svou družkou. Po tom koupališti se věci vyjasnily. Chlapi mě nezajímají.“

„A do prdele, takže jsem opravdu neměla štěstí.“

Rozesmějeme se ve stejném okamžiku.

„Na něco jsem myslela, ty pracuješ v novinách, mohla bys najít Colettino parte? To před třemi lety.“

„Jistě. Chceš, abych napsala článek o dvojité smrti tvojí tety?“

„Ano. Článek by mohl rozvázat jazyky… nebo ne. Uvidíme.“

Druhý den byl Nathaliin článek na webu Parisien/Aujourd’hui en France. A časopisy typu Detektiv fabulovaly a vymýšlely si historky o krádeži těla. Moje diskrétní teta, která úplně šeptala, aby nikoho nerušila, která nikdy nedělala hluk, ani když si chtěla přitáhnout židli, moje křehká teta, která chodila a pohybovala se téměř neslyšně, by toto nenáviděla. Aspoň si to myslím. Přesto měla vědět, že se její druhá smrt neodehraje nepozorovaně. I když pro ni, co se stalo v Gueugnonu, zůstane v Gueugnonu. „Kromě pár hráčů nás nikdo nezná,“ opakovala často. Nebo si myslela, že zemře později.

Když se určitý tisk dozvěděl, že „žena zemřelá před třemi lety“ byla příbuzná Pierra a Agnès Dugainových, slavného herce a režisérky, věnoval tomu samostatnou přílohu. V rubrice „Nic moc“ s mojí a Pierrovou prastarou fotkou byly tyto řádky: „Zjišťují, že zesnulý člen rodiny nebyl zesnulý. Kdo se skrývá v hrobě? Dost na to, aby měli husí kůži a napsali nový scénář scénář?“

17

1958

Rodící ovce vídá Colette odjakživa. Pomáhá jim, když se jehňata těžce rodí. Vezme mládě, otočí ho a vytáhne ho do života. Zrození patří k jejím každodenním činnostem.

Když prochází chodbami porodnice, vzpomene si na Jeanovo narození před osmi lety. Na matčin křik. Na její zdeformované rysy, rudé tváře, rudé od bolesti, modré žíly pod vypoulenýma očima. Byly jí čtyři roky, když se Jean narodil na farmě, a ne v takovéto nemocnici s bílými čistými stěnami. Vidí se, jak porodní bábě podává ručníky, zatímco otec dal vařit vodu. Říká si, nač tolik ručníků a tolik litrů vody. Se zvířaty není potřeba dělat tolik cavyků.

Pozoruje pohyby ženy skloněné mezi Georgettinými stehny. Všichni jsou v pokoji rodičů, ve špinavé místnosti, kam Colette obvykle nikdy nechodí. Vypuzení plodu. Dítě přichází.

„Tlačte, Georgette! Tlačte!“

Colette se postavila k zadní stěně místnosti, aby lépe viděla, jak porodní bába pomáhá matce rodit.

„Bude se jmenovat Jean jako můj otec,“ vydechne Robin.

Právě dorazila sousedka. Vezme dítě a ponoří ho do hrnce s teplou vodou. Z hoven a krve se vynoří Jean. Pěkný a silný. Colette je okouzlená a nadšená zároveň. Bratříček. Robin neví, co s rukama, když vidí dítě. V očích se mu zračí radost, je to chlapec.

„Můj syn.“

To bylo před osmi lety.

Čeho se Colette obávala, se nakonec stalo, Georgettino břicho se zakulatilo. Neštěstí třetího dítěte, které zničilo veškerou naději, že půjde na gymnázium. Padl rozsudek: po páté třídě udělá závěrečnou zkoušku. To bylo dáno. Neodvážila se vyslovit svoje přání, že by chtěla učit.

Danièle, mladší sestra, se narodila 13. března 1958, nenarodila se doma, ale v porodnici. Když Colette otevřela dveře, ocitla se v bílém pokoji. Kojenec je už čistý, oblečený, v posteli, svírá růžové pěstičky, má zavřené oči. Tato sestřička jako princezna jí připadá moderní. Nenarodila se ve stejném století jako ona a Jean. Má na sobě nové pyžamo. Matka pospává. Jean tiskne Colette ruku.

„Jmenuje se Danièle,“ řekne mu.

„Danièle,“ opakuje Jean a konečky prstů se dotkne novorozeněte.

„Chceš jí dát pusu?“

„Ano.“

Políbí Danièle na spánek.

„Ona smrdí,“ zašeptá Colette do ucha a ta vybuchne smíchy.

Matka se probudí, dítě začne fňukat a otec Robin je silnou rukou pošle ven z pokoje.

„Musíme nechat matku a mimino na pokoji.“

Všichni tři nastoupí do dodávky. Všichni tři se posadí dopředu.

Colette cítí, jak v ní pomalu roste vztek. Něco hodně silného. Vdechuje vůni vlasů mladšího bratra, pak se něco zlomí, protože se jí zmocní dosud nepoznaný vztek, jaký nikdy neměla:

„Chci pokračovat ve škole.“

Otec za volantem se na ni podívá, jako by nemluvila k němu. Umíněně opakuje:

„Chci pokračovat ve škole. Každopádně je to povinné.“

Otec konečně zareaguje a pochopí, že dcera mluví na něj:

„Uděláš to jako já,“ odpoví bez náznaku vzteku nebo smutku, „už máš věk na to, abys pomáhala rodičům.“

„Já nejsem ty.“

„Jak to mluvíš s otcem?“

„Není to nevyhnutelnost.“

„A to je co?“

„To je něco jako osud.“

„Škola ti vymyje mozek… a Sénéchalův syn taky. Mluvíš jako kniha, já nemám čas, musím všechny živit, teď když je tady malá, seš nejstarší, budeš pracovat jako všichni.“

Colette polyká slzy. Věděla, že to přijde. Věděla, že toto nové dítě je její konec. Že jedno narození může znamenat, že ve stejnou chvíli někdo zemře. V den, kdy se narodí nové jehně, to starší je už na jatkách.

18

25. října 2010

Mám tu výsadu, že mám vílu, která se u mě doma o všechno postará, pro niž nic není problém a kterou mám ráda. Vypadá to, že není běžné, aby každý měl své určené místo, zaměstnavatel, zaměstnanec. Ale já ji mám ráda, protože Cornélia je můj domov.

Když Ana začala chodit do školy, měla od nás Cornélia odejít. Je dětská sestra. Problém jsme vyřešily. Stala se mou osobní chůvou. Proč by dospělý nemohl mít chůvu?

Objednávka papírů, inkoustů do tiskárny, prohlídky u doktorů, daňové prohlášení. Příprava jídla, když nejsem doma, vysavač a podobné přístroje. Cornélia je moje pohádka, stará se o každodenní život jako Mary Poppins. Každodenní život, který až do doby před čtyřmi lety byl jen práce, psaní, čtení, natáčení, střih, hledání místa na natáčení a cestování.

Když jsem byla v cizině nebo na cestách, spala Cornélia v domě. Teď už necestuju, ale má pokoj vedle Anina pokoje. Když si to přeje, spí v domě. Doma ji nikdo nečeká. Byla nešťastně vdaná a má syna, který žije v Belgii. Pravidelně ho navštěvuje. Už několik měsíců si myslím, že má milence, ale je tajemná. Dělám si z ní legraci: „Cornélie, pro koho ses tak namalovala? Cornélie, proč si prozpěvuješ, máš rande?“ Rozesměje se, ale neodpoví. Myslím si, že je natolik taktní, že se mi o svém štěstí neodvažuje vykládat. Mýlí se, její štěstí by mě šíleně potěšilo.

Abychom po návratu do Paříže zjednodušily naše životy, pronajímám jí byt dva bloky od domu, kde bydlím s Anou. Bydlíme na Montmartru pod Villou des Abbesses v posledním patře. Její otec a „ta druhá“ bydlí ve čtvrti Marais.

Rozhodla jsem se na pár dnů zajet do Paříže, chci vidět Anu, Cornélii, svůj pokoj, vůni svíček v obýváku, svou kuchyň. Potřebuju si vyprat prádlo a při věšení přemýšlet. V hotelu není co dělat. To mě na hotelech nejvíc deprimuje.

Zaparkovala jsem před nádražím a nastoupila do vlaku. Všechno se seběhlo příliš rychle. Myslím už jen na tetu. Na její záhadný pohled, kterým na mně spočinula, když jsem přišla do provozovny. Byla ráda, že mě vidí? Chtěla mě obejmout? Mluvit se mnou? Říct mi něco, co nikdy neřekla?

Když otevřu dveře bytu, slyším hlasy, které se mi zdají povědomé, slyším Cornélii, a když ji uvidím sedět na pohovce vedle Louise Berthéola, myslím si, že mám halucinace. To není možné. Ten Louis od tety vedle mojí Cornélie. Spustím ruce. Nikdy se neviděli. Dva mé světy spolu.

„Louisi, hledám tě všude už čtyři dny!“

Postaví se a jde ke mně.

„Onehdy ráno, když jsem viděl, že je mrtvá… jsem zavolal policajty. A pak jsem odjel.“

Rozvzlyká se. Cornélia se také postaví a položí mu ruku na rameno.

„Takže jsi jim to oznámil ty?“

„Udělám čaj,“ přeruší nás Cornélia a cestou mě obejme. „Jak se máš, drahoušku? Ty ale vypadáš. Tys pila nebo co?“

„Jako duha. Jsi v obraze?“

„Ohledně čeho?“

„Ohledně tety.“

„Ano. Nana a Louis mi to řekli.“

Cornélia vždycky říkala Aně „Nana“. Když poprvé viděla moje tříměsíční mimino, řekla jí: „Ty jsi ale pěkná malá Nana.“

Při zmínce o tetě se Cornélia pokřižuje. Odkdy se Cornélia křižuje? To je poprvé za patnáct let, co ji vidím dělat takový pobožný pohyb.

„Cornélie, kde je Ana?“

„Ve škole. Kde by asi tak byla?“

Posadím se na pohovku a Louis si přisedne ke mně.

Mám pocit, že už čtyři dny prožívám něco neskutečného. Jako když jsem zaměňovala děj svých filmů s realitou. Pomyslím na Adèlina slova „pro tohle, že musí říct pravdu“.

„Louisi, musíš mi toho hodně vyprávět.“

Mám chuť tisknout ho v náručí a zároveň mu rozbít hubu. Jak mě mohl nechat myslet si, že Colette zemřela před třemi lety? Jak mi mohl předat její věci v krabici a dívat se mi přitom do očí? Proč ji schoval v tom domě?

„Proto jsem tady,“ vydechne.

Na něco ukáže pohledem. Otočím hlavu a okamžitě poznám Colettin velký kufr stojící v předsíni. Mívala ho v dílně vedle kladiv. Ve skříních v domě zabíral příliš mnoho místa. Jeho jediná cesta vedla nevím odkud na zaprášenou polici a pak už se nikdy nepohnul. Když Colette jezdila na zápasy s klubem v autobuse fanoušků, nikdy na místě nepřespávali. Vraceli se po zápasech. Říkám si, odkud je to zavazadlo, nikdy jsem se na to neptala. Vyslovím to nahlas:

„Odkud je ten kufr?“

Louis by mi mohl odpovědět „Z opravny obuvi“, ale pochopí a hned opáčí:

„To je jediná věc, kterou si vzala, když odešla z farmy. A nejhorší je, že kromě naděje a kartáčku na zuby uvnitř, byl prázdný. Její matka nechtěla, aby si s sebou vzala svoje oblečení.“

„Proč?“

„Musela je schovat pro Jeana a hlavně pro Danièle, mladší sestru… V kufru je teď… to, co je v kufru, je pro tebe.“

Neodvažuju se pohnout. Nedokážu pronést ani slovo. Z čeho mám strach?

Cornélia se vrací se šálky a čajovou konvicí.

„Sladíte, Louisi?“

„Ne, děkuju. Čaj moc nepiju,“ omlouvá se a popotahuje si rukávy košile, jako by byly příliš krátké.

„Chcete něco jiného?“

„Ne, to bude dobré. To bude dobré.“

Cornélia se na mě zmateně podívá.

„Proč jsi tak bledá?“

Ukážu pohledem na kufr.

„Co je uvnitř?“ nervózně se zeptá a dívá se na Louise.

„Kazety. Moc kazet. A ten tvůj krám.“

„Jaký krám?“ vykoktám nakonec.

„S ostatníma děckama jste nahrávali kazety, dělali jste s tou věcí kraviny. A pak už to nebylo v módě, mělas kameru. Pořád jsi nás natáčela.“

„Videokameru?“

„Ano, a ten krám nechalas u tety. A ona pokračovala.“

„Pokračovala?“

„V nahrávání. Všeho. Lidí, ptáků, zahrádky v létě. Říkávala: ,Poslouchám noc, Louisi.‘ Někdy nahrávala zápasy, tahala ten krám všude. Říkala mi: ,Mluv, Louisi, no tak, mluv do toho.‘ Ale já jsem neměl co říct. ,Všichni mají co říct,‘ odpovídala. Ona do toho mluvila celé hodiny úplně sama. Jako nějaký simpleton.“

„Co je to simpleton?“ zeptá se Cornélia.

„To je někdo, kdo nemá všech pět pohromadě.“

„Ano, to je.“