Yuval Noah Harari

NEXUS

Stručná historie informačních sítí od doby kamenné po AI

© 2024 by Yuval Noah Harari

Obálka © Suzanne Dean

Ilustrace na obálce © Hector, poštovní holub císaře Napoleona III., publikována se svolením Tallandier/Bridgeman Images

Podle anglického originálu A Brief History of Information Networks from the Stone Age to AI vydalo v edici H!story nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2025. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Petr Oliver

Odpovědná redakce Vendula Kusá

Jazyková redakce Zuzana Kačerová

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Jitka Vlha Stříšková

Odborná spolupráce Michal Lorenz

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Obálka Suzanne Dean

Úprava české obálky David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Alena Zachová, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-nexus, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2025

ISBN 978-80-7555-264-8

S láskou Itzikovi. A všem, kdo milují moudrost.

Na cestě tisíce snů hledáme skutečnost.

PŘEDMLUVA

Jako druh jsme se rozhodli říkat si homo sapiens – člověk moudrý. Je však otázka, nakolik je toto označení skutečně výstižné.

Za posledních sto tisíc let jsme bezesporu nashromáždili obrovskou moc. Jen výčet všech našich objevů, vynálezů a triumfů by vydal na několik svazků. Jenomže moc není moudrost a lidstvo se po sto tisíci letech objevování, vynalézání a triumfování ocitá v existenční krizi. Jsme na pokraji ekologického kolapsu, který jsme sami způsobili tím, že získanou moc uplatňujeme nerozvážně. Zaměstnáváme se vytvářením nových technologií, jako je umělá inteligence (AI), u kterých hrozí, že se vymknou kontrole a zotročí nás nebo vyhladí. Přesto se nezdá, že bychom se jako druh snažili spojit a těmto existenčním hrozbám čelit společně. Právě naopak: mezinárodní napětí narůstá, globální spolupráce je stále obtížnější, řada států hromadí zbraně armagedonu a riziko další světové války přestává působit nereálně.

Je-li homo sapiens skutečně moudrý, proč se chová tak sebedestruktivně?

Přes množství informací, které jsme nashromáždili – od vědomostí o molekulách DNA až po mapy vzdálených galaxií – stále tápeme v odpovědích na základní otázky života: Kdo jsme? O co máme usilovat? Jak správně žít? A co je to vlastně dobrý život? Navzdory nepřeberným vědomostem, které máme k dispozici, podléháme fantaziím a bludům stejně jako naši dávní předkové. Nacismus a stalinismus jsou jen dva nedávné příklady masového šílenství, jež čas od času zachvacuje i moderní společnosti. Nelze pochybovat, že ve srovnání s našimi předky z doby kamenné jsme na tom s poznatky a možnostmi mnohem lépe. Přesto není vůbec jisté, že také daleko lépe rozumíme sami sobě a naší roli ve vesmíru.

Jak je možné, že se nám tak dobře daří hromadit informace a moc, ale v osvojování moudrosti jsme se příliš daleko neposunuli? V minulosti mnohé kultury věřily, že jakási fatální chyba v lidské přirozenosti člověka svádí, aby se pokoušel ovládnout síly, na které nestačí. Řecký mýtus o Faethónovi vypráví příběh chlapce, jenž se dozví, že je synem boha slunce Hélia, a protože touží svůj božský původ dokázat, domáhá se výsady řídit sluneční vůz. Marně ho Hélios varuje, že žádný člověk nesvede řídit nebeské koně, kteří vůz táhnou; Faethón tak dlouho naléhá, až boha slunce přemluví. Ovšem jen co se pyšně vznese k obloze, skutečně nad vozem ztratí kontrolu. Slunce se vychýlí ze své dráhy, spálí veškerou vegetaci a usmrtí mnoho tvorů. Hrozí, že sežehne celý svět, a tak Zeus zakročí – vyšle blesk a Faethóna srazí z vozu. Domýšlivý smrtelník klesá v plamenech k zemi jako padající hvězda. Bohové znovu ovládnou oblohu a zachrání svět.

O dva tisíce let později, v době, kdy se rodila průmyslová revoluce a stroje začaly v řadě činností nahrazovat člověka, napsal Johann Wolfgang von Goethe podobně varovný příběh s názvem „Čarodějův učeň“. Goethova báseň (později zpopularizovaná jako animovaný film Walta Disneyho s myšákem Mickeym) vypráví o tom, jak starý čaroděj přenechá vedení své dílny mladému učedníkovi, který má během jeho nepřítomnosti plnit řadu úkolů, například nosit vodu z řeky. Učeň se rozhodne, že si práci ulehčí, a pomocí jednoho z čarodějových kouzel přiměje koště, aby vodu nosilo místo něj. Neví ovšem, jak koště zastavit, a to neúnavně pokračuje v nošení další a další vody, takže hrozí zaplavení dílny. Učeň zpanikaří a rozetne začarované koště sekerou na dvě poloviny, ale docílí pouze toho, že mistrovu dílnu teď plní vodou dvě začarovaná košťata. Když se starý čaroděj vrátí, učedník žadoní o pomoc: „Duchů, jež jsem volal, nezbavím se již.“ Čaroděj kouzlo okamžitě zruší a povodeň zastaví. Poučení pro učně – a pro lidstvo – je nasnadě: nikdy nevyvolávejte síly, které nedokážete ovládat.

Jak se k varovným příběhům o čarodějově učedníkovi a o Faethónovi stavíme v jednadvacátém století? Očividně tato varování přehlížíme. Narušili jsme rovnováhu zemského klimatu a vyvolali miliardy začarovaných košťat, dronů, chatbotů a dalších algoritmických duchů, kteří se mohou vymknout naší kontrole a spustit záplavu nezamýšlených důsledků.

Co bychom tedy měli dělat? V mýtech nenacházíme jinou radu než počkat na nějakého boha nebo čaroděje, jenž nás zachrání. Což je samozřejmě extrémně nebezpečné poselství. Nabádá nás, abychom se zřekli odpovědnosti a raději věřili v nadpřirozené síly. A ještě horší je, že opomíjí skutečnost, že bohové a čarodějové jsou jen lidským vynálezem – stejně jako vozy, košťata a algoritmy. Náš sklon vytvářet mocné entity s jejich nezamýšlenými důsledky se nezrodil s vynálezem parního stroje nebo umělé inteligence, ale s vynálezem náboženství. Proroci a teologové opakovaně vyvolávali mocné duchy, kteří měli přinést lásku a radost, aby svět nakonec zaplavili krví.

Mýtus o Faethónovi i Goethova báseň jsou špatnými rádci, protože nesprávně chápou způsob, jakým lidé získávají moc. V obou příbězích si jí jeden jediný člověk přisvojí obrovské množství, ale potom ho zkazí pýcha a chamtivost. Konečný úsudek pak zní, že závadná lidská podstata vede jednotlivce ke zneužití moci. Této hrubé analýze však uniká, že lidská moc není nikdy výsledkem iniciativy jednoho člověka. Moc vždy pramení ze spolupráce velkého počtu lidí.

Není to tedy naše nitro, co nás ke zneužití moci přivádí. Vždyť vedle chamtivosti, pýchy a krutosti jsou lidé schopni také lásky, soucitu, pokory a radosti. Jistě, mezi nejhoršími příslušníky našeho druhu chamtivost a krutost kralují a tyto vlastnosti vedou záporné postavy lidských dějin k tomu, že svou moc zneužívají. Proč ale lidská společenství takovým lidem moc svěřují? Většina Němců v roce 1933 například nebyli psychopati. Tak proč volili Hitlera?

Náš sklon vyvolávat síly, které nedokážeme ovládat, nevyplývá z podstaty jednotlivce, ale ze specifického způsobu, jakým jako druh spolupracujeme ve velkých skupinách. Hlavním argumentem této knihy je, že jako lidstvo dokážeme vytvářením rozsáhlých sítí určených ke spolupráci soustředit obrovskou moc; při jejich budování však nedokážeme zabránit nerozumnému uplatňování moci. Náš problém je tedy problémem sítě.

Ještě konkrétněji se jedná o informační problém. Informace jsou totiž pojivem, které tyto sítě drží pohromadě. Homo sapiens po desítky tisíc let budoval a udržoval rozsáhlé sítě tím, že vymýšlel a šířil smyšlenky, fantazie a masové bludy – o bozích, kouzelných košťatech, umělé inteligenci a o mnoha dalších věcech. Zatímco jednotlivec má obvykle zájem dozvědět se o sobě a o světě pravdu, široké sítě propojují své členy a vytvářejí řád tím, že se spoléhají na fikci a mýty. Tak jsme se dopracovali například k nacismu a stalinismu. V obou případech šlo o mimořádně mocné sítě, které držely pohromadě díky mimořádně klamným představám. Jak prohlásil George Orwell, v nevědomosti je síla.

Nacistický a stalinistický režim byly postavené na krutých smyšlenkách a nehorázných lžích, což ale neznamená, že byly v historickém kontextu nějak výjimečné ani že byly předurčeny k pádu. Nacismus a stalinismus patřily k nejrobustnějším sítím, jaké kdy lidé vytvořili. Na přelomu let 1941 a 1942 měly mocnosti Osy na dosah vítězství ve druhé světové válce. Jako vítěz z ní nakonec vyšel Stalin1 a v padesátých a šedesátých letech dvacátého století měli on a jeho dědicové slušnou šanci vyhrát i studenou válku. V devadesátých letech získaly liberální demokracie převahu, která se ale nyní jeví jako dočasné vítězství. V jednadvacátém století může nějaký nový totalitní režim uspět tam, kde Hitler a Stalin selhali. Nová všemocná síť by mohla budoucím generacím zabránit, aby se byť jen pokusily odhalit její lži a výmysly. Neměli bychom předpokládat, že sítě postavené na klamu jsou odsouzené k neúspěchu. Chceme-li zabránit jejich triumfu, musíme si to sami tvrdě odpracovat.

NAIVNÍ POHLED NA INFORMACE

Je těžké si v plném rozsahu uvědomit, jak velkou moc klamné sítě mají – lidé totiž většinou nechápou, jak rozsáhlé informační sítě, ať už klamné, či jiné, fungují. Toto nepochopení je shrnuto v něčem, co nazývám „naivní pohled na informace“. Zatímco mýtus o Faethónovi nebo „Čarodějův učeň“ prezentují značně pesimistický názor na psychologii jednotlivce, naivní pohled na informace naopak šíří přehnaně optimistický pohled na rozsáhlé lidské sítě.

Naivní pohled tvrdí, že díky kapacitě shromáždit a zpracovat mnohem větší množství informací, než kolik by zvládl jednotlivec, dokážou velké sítě lépe porozumět medicíně, fyzice, ekonomii a mnoha dalším oborům, a proto jsou nejen mocné, ale také moudré. Shromažďování informací o patogenech umožňuje farmaceutickým společnostem a poskytovatelům zdravotnických služeb dobrat se skutečné příčiny mnoha nemocí, vyvíjet účinnější léky a lépe rozhodovat o jejich použití. Tento názor předpokládá, že dostatečné množství informací vede k pravdě a ta znamená moc a moudrost. Oproti tomu nevědomost, jak se zdá, nevede nikam. Čas od času, v obdobích historických krizí, se sice mohou objevit klamné nebo lživé sítě, ale z dlouhodobého hlediska budou nutně prohrávat s prozíravějšími a čestnějšími soupeři. Zdravotnická služba, jež ignoruje informace o patogenech, či farmaceutický gigant záměrně šířící dezinformace nakonec prohrají v boji s konkurenty, kteří s informacemi nakládají prozíravěj. Naivní pohled tedy předpokládá, že klamné sítě jsou nutně anomáliemi a že v případě velkých sítí je obvykle možné spolehnout se na rozumné nakládání s mocí.

Naivní pohled na informace

Naivní pohled samozřejmě uznává, že na cestě od informace k pravdě se může leccos pokazit. Při shromažďování a zpracovávání informací se dopouštíme neúmyslných chyb. Zlomyslní aktéři motivovaní chamtivostí a nenávistí mohou zatajit důležitá fakta nebo se nás snažit oklamat. Informace tak někdy vedou spíš k chybě než k pravdě. Neúplné informace, chybná analýza či dezinformační kampaň mohou například způsobit, že se ohledně příčiny určitého onemocnění zmýlí dokonce i odborníci.

Naivní pohled předpokládá, že lékem na většinu potíží, s nimiž se setkáváme při shromažďování a zpracovávání informací, je shromažďování a zpracovávání ještě většího množství informací. Před chybami sice nejsme nikdy chráněni docela, víc informací přesto ve většině případů znamená větší přesnost. Osamocený lékař, který by rád zjistil příčinu epidemie na základě vyšetření jednoho pacienta, má menší šanci na úspěch, než když tisíce lékařů shromažďují údaje o milionech pacientů. A pokud se samotní lékaři spiknou a pravdu skryjí, zpřístupnění lékařských informací veřejnosti a investigativním novinářům nakonec pomůže podvod odhalit. Podle tohoto pohledu tedy platí, že čím je informační síť rozsáhlejší, tím blíž pravdě musí být.

I když informace přesně analyzujeme a objevíme důležité pravdy, ještě to samozřejmě neznamená, že získané znalosti využijeme moudře. Moudrost se běžně chápe jako „dělání správných rozhodnutí“. Význam slova „správné“ ale závisí na hodnotovém systému a ten se mezi lidmi, kulturami a ideologiemi liší. Vědci, kteří objeví nový patogen, proti němu mohou vyvinout vakcínu. Pokud však vědci – nebo jejich političtí vůdci – věří v rasistickou ideologii hlásající, že některé rasy jsou méněcenné a měly by být vyhlazeny, pak možná nové lékařské poznatky poslouží k vývoji biologické zbraně a zabití milionů lidí.

Také v tomto případě by v souladu s naivním pohledem na informace mělo platit, že získání dalších informací přinese alespoň částečnou nápravu. Při bližším zkoumání totiž vyjde najevo, že neshody ohledně hodnot způsobil buď nedostatek informací, nebo záměrná dezinformace. Zastánci tohoto pohledu věří, že rasisté jsou špatně informovaní lidé, kteří zkrátka neznají biologická a historická fakta, že si myslí, že „rasa“ je platná biologická kategorie, a mají mozek vymytý falešnými konspiračními teoriemi. Rasistu tedy může vyléčit, pokud se dovzdělá v biologii a historii. Možná to bude trvat dlouho, ale na volném trhu s informacemi pravda dříve či později zvítězí.

Naivní pohled je samozřejmě příliš komplexní na to, aby se dal vysvětlit v několika odstavcích; jeho základním principem ale je, že informace jsou v podstatě dobrá věc, a čím víc jich máme, tím lépe. Máme-li dostatek informací a času, s jistotou odhalíme pravdu o virových infekcích nebo o rasistických předsudcích. A tím nejenže posílíme svou moc, ale také získáme moudrost potřebnou k rozumnému nakládání s takovou mocí.

Tento naivní názor ospravedlňuje vývoj stále výkonnějších informačních technologií a stal se polooficiální ideologií počítačového věku a éry internetu. V červnu 1989, několik měsíců před pádem Berlínské zdi a železné opony, prohlásil Ronald Reagan, že „Goliáš totalitního řízení bude rychle svržen Davidem mikročipu“ a že „největší z Velkých bratrů je proti komunikační technologii čím dál bezmocnější. […] Informace jsou kyslíkem moderní doby. […] Prosakují zdmi obehnanými ostnatým drátem. Dokážou lehce přeletět elektrifikované a zaminované hranice. Elektronické paprsky se šíří skrz železnou oponu, jako by to byla jen krajková záclona“.2 Ve stejném duchu se v listopadu 2009 při návštěvě Šanghaje vyjádřil Barack Obama, který svým čínským hostitelům řekl: „Jsem velkým zastáncem technologií a také velkým zastáncem otevřenosti, pokud jde o šíření informací. Myslím, že čím volněji se informace šíří, tím je společnost silnější.“3

Podobně růžově se o informačních technologiích často vyjadřují také byznysoví lídři a korporace. Už v roce 1858 velebil úvodník časopisu The New Englander vynález telegrafu slovy: „Není možné, aby nadále existovaly staré předsudky a nepřátelství, když byl vytvořen takový nástroj pro výměnu myšlenek mezi všemi národy na zemi.“4 O téměř dvě století a dvě světové války později prohlásil Mark Zuckerberg, že cílem Facebooku je „podpořit sdílení, aby se svět víc otevřel a mohlo narůstat porozumění mezi lidmi“.5

Významný futurolog a podnikatel Ray Kurzweil ve své knize The Singularity Is Nearer (Singularita se blíží) vydané v roce 2024 rozebírá historii informačních technologií a dochází k závěru, že „téměř každý aspekt života se v důsledku exponenciálního zdokonalování technologií neustále zlepšuje“. Pohlíží s odstupem na dějiny lidstva a na příkladech jako vynález knihtisku se snaží ukázat, že informační technologie mají ze své podstaty tendenci vytvářet „spirálu pozitivních změn, která podporuje téměř všechny aspekty lidského blahobytu, včetně gramotnosti, vzdělání, bohatství, hygieny, zdraví, demokratizace a úbytku násilí“.6

Naivní pohled na informace asi nejstručněji vystihuje poslání společnosti Google „uspořádat informace z celého světa tak, aby byly všeobecně přístupné a užitečné“. Google na Goethovo varování odpovídá tím, že pokud se mistrovy tajné knihy kouzel zmocní jediný člověk, nejspíš způsobí katastrofu, ale bude-li mít volný přístup ke všem informacím světa spousta učňů, vytvoří užitečná kouzelná košťata, a navíc se s nimi také naučí moudře zacházet.

GOOGLE VERSUS GOETHE

Je třeba zdůraznit, že existuje mnoho případů, kdy více informací skutečně umožnilo lidem lépe porozumět světu a moudřeji zacházet s mocí. Uveďme například dramatické snížení dětské úmrtnosti. Johann Wolfgang von Goethe byl nejstarší ze sedmi sourozenců, ale pouze on a jeho sestra Cornelia se dožili sedmých narozenin. Nemocem podlehli jejich bratr Hermann Jacob v šesti letech, sestra Catharina Elisabeth ve čtyřech, sestra Johanna Maria ve dvou, bratr Georg Adolf v osmi měsících a pátý, nepojmenovaný bratr se narodil mrtvý. Ve věku šestadvaceti let pak podlehla nemoci také Cornelia a Johann Wolfgang zůstal jediným přeživším dítětem z celé rodiny.7

Sám Johann Wolfgang von Goethe měl pět dětí, z nichž všechny kromě nejstaršího syna Augusta zemřely do dvou týdnů po narození. S největší pravděpodobností byl příčinou rozdíl mezi krevními skupinami Goetha a jeho ženy Christiane, který po prvním úspěšném těhotenství vedl u matky k vytvoření protilátek proti krvi plodu s odlišným Rh faktorem po otci. Toto onemocnění, známé jako Rh-aloimunizace, se dnes léčí tak účinně, že je úmrtnost nižší než dvě procenta, ovšem v devadesátých letech osmnáctého století byla v průměru padesátiprocentní. Pro Goethovy čtyři mladší děti to znamenalo rozsudek smrti.8

V Goethově rodině – dobře situované německé rodině konce osmnáctého století – tak byla míra přežití dětí děsivých pětadvacet procent. Pouze tři z dvanácti dětí se dožily dospělosti. Tato hrozivá statistika přitom nebyla ničím výjimečným. Odhaduje se, že v době, kdy Goethe v roce 1797 napsal „Čarodějova učně“, dosáhlo věku patnácti let jen asi padesát procent německých dětí9 a podobně na tom zřejmě byla i většina ostatních částí světa.10 V roce 2020 se patnácti let dožilo celosvětově 95,6 procenta11 dětí a v Německu 99,5 procenta dětí.12 Tento významný úspěch by se neobešel bez shromáždění, analýzy a sdílení obrovského množství lékařských dat, například o krevních skupinách. V tomto případě se tedy naivní pohled na informace ukázal jako správný.

Tento pohled nicméně vnímá pouze jednu část skutečnosti. Moderní historie totiž není jen o snižování dětské úmrtnosti. Za posledních několik generací lidstvo zažilo největší nárůst jak množství, tak rychlosti toku informací. Každý chytrý telefon v sobě má víc informací než starověká Alexandrijská knihovna13 a umožňuje svému majiteli okamžitě se spojit s miliardami lidí po celém světě. A přesto – navzdory závratné rychlosti šíření informací – má dnes lidstvo nakročeno k sebezničení víc než kdy v minulosti.

Navzdory tomu – nebo možná právě proto – že máme k dispozici takovou spoustu dat, nadále vypouštíme do atmosféry skleníkové plyny, znečišťujeme řeky a oceány, kácíme lesy, ničíme celé biotopy, přivádíme bezpočet druhů k vyhynutí a ohrožujeme ekologické základy našeho vlastního druhu. Kromě toho vyrábíme stále účinnější zbraně hromadného ničení, od termonukleárních bomb až po zkázonosné viry. Našim vůdcům není existence těchto nebezpečí neznámá, přesto místo toho, aby spolupracovali na hledání řešení, přibližují svět ke globální válce.

Zlepšila by se situace, kdybychom měli ještě víc informací? Anebo by se zhoršila? To se brzy dozvíme. Celá řada korporací a vlád se předhání ve vývoji umělé inteligence, nejvýkonnější informační technologie v historii. Někteří byznysoví lídři, například americký investor Marc Andreessen, věří, že umělá inteligence konečně vyřeší všechny problémy lidstva. 6. června 2023 Andreessen publikoval esej s názvem „Why AI Will Save the World“ (Proč umělá inteligence zachrání svět) plnou odvážných prohlášení typu „Mám pro vás dobrou zprávu: umělá inteligence svět nezničí, naopak ho může zachránit“ nebo „Umělá inteligence může zlepšit všechno, co je pro nás důležité“. V závěru prohlašuje, že „vývoj a rozšiřování umělé inteligence nepředstavuje ani zdaleka riziko, kterého bychom se měli obávat, nýbrž je to morální povinnost, již máme vůči sobě, našim dětem a naší budoucnosti“.14

Ray Kurzweil v knize The Singularity Is Nearer (Singularita je blíž) tvrdí, že „umělá inteligence je klíčovou technologií, která nám umožní řešit naléhavé výzvy, před nimiž stojíme, včetně vypořádání se s nemocemi, chudobou, zhoršováním životního prostředí a se všemi našimi lidskými slabostmi. Máme morální povinnost tento příslib nových technologií naplnit“. Kurzweil si je potenciálních nebezpečí umělé inteligence velmi dobře vědom a předkládá jejich podrobnou analýzu. Věří však, že tyto hrozby lze úspěšně odvrátit.15

Jiní odborníci jsou ovšem skeptičtější. Nejen filozofové a sociologové, ale i řada předních byznysmenů a odborníků na umělou inteligenci, jako jsou Yoshua Bengio, Geoffrey Hinton, Sam Altman, Elon Musk a Mustafa Suleyman, varovali veřejnost, že umělá inteligence může naši civilizaci zničit.16 V článku z roku 2024, jehož spoluautory jsou Bengio, Hinton a řada dalších odborníků, stojí, že „nekontrolovaný rozvoj umělé inteligence by mohl vést k rozsáhlému úbytku života a biosféry a způsobit marginalizaci, nebo dokonce zánik lidstva“.17 V průzkumu z roku 2023, kterého se zúčastnilo 2 778 badatelů v oblasti AI, přiřadila víc než třetina dotázaných minimálně desetiprocentní pravděpodobnost možnosti, že pokročilá umělá inteligence povede k vyhynutí lidstva.18 V roce 2023 podepsalo téměř třicet vlád – včetně vlád Číny, Spojených států a Velké Británie – Bletchleyskou deklaraci o umělé inteligenci, která uznává, že „existuje potenciál vážných, dokonce katastrofálních škod, ať už úmyslných, nebo neúmyslných, plynoucích z klíčových schopností těchto modelů umělé inteligence“.19 Když použijeme apokalyptický příměr, odborníkům a vládám nejde o odvrácení situace známé z hollywoodských filmů, kdy zabijáčtí roboti běhají po ulicích a střílejí do lidí. Takový scénář je nepravděpodobný a pouze odvádí naši pozornost od skutečného nebezpečí. Odborníci varují spíš před následujícími dvěma scénáři.

Zaprvé, síla umělé inteligence by mohla prohloubit stávající konflikty mezi lidmi a rozdělit společnost na nesmiřitelné tábory. Stejně jako ve dvacátém století rozdělovala během studené války soupeřící mocnosti železná opona, může v jednadvacátém století v novém globálním konfliktu vzniknout křemíková opona, kterou budou místo ostnatého drátu tvořit křemíkové čipy a počítačové kódy. A protože závody ve zbrojení umělou inteligencí budou produkovat stále ničivější zbraně, může se i malá jiskra rozhořet v katastrofálmí požár.

Zadruhé, spíše než jednu skupinu lidí od druhé možná křemíková opona oddělí všechny lidi od nových vládců, kteří povstanou z umělé inteligence. Bez ohledu na to, kde žijeme, se můžeme ocitnout v síti neuchopitelných algoritmů, jež budou řídit naše životy, přetvářet naši politiku a kulturu, a dokonce zasahovat do našich těl a myslí – zatímco těmto silám nebudeme vůbec rozumět, natož abychom je dokázali zastavit. Pokud se totalitní síti jednadvacátého století podaří ovládnout svět, bude ho spíš než lidský diktátor řídit nelidská inteligence. Lidé, kteří ve svých nočních můrách vidí coby hlavní aktéry totalitní budoucnosti Čínu, Rusko nebo postdemokratické Spojené státy, nepochopili, kde doopravdy číhá nebezpečí. Číňané, Rusové, Američané i všichni ostatní lidé jsou ve skutečnosti společně ohroženi totalitním potenciálem nelidské inteligence.

Vzhledem k rozsahu nebezpečí by se o umělou inteligenci měli zajímat všichni lidé na světě. Každý z nás se nemůže stát odborníkem na toto téma, přesto bychom měli mít na paměti, že se jedná o první technologii v historii, která se dokáže sama rozhodovat a má schopnost vymýšlet nové věci. Všechny předchozí lidské vynálezy člověka posílily, protože bez ohledu na to, jak mocný nový nástroj byl, rozhodnutí o jeho použití vždy zůstávalo v našich rukou. Nože a bomby samy nerozhodují, koho usmrtí. Jsou to hloupé nástroje, kterým chybí inteligence nezbytná ke zpracování informací i k samostatnému rozhodování. Oproti tomu AI potřebnou inteligencí disponuje, a může tak člověka v rozhodování zastoupit.

Díky nadvládě nad informacemi dokáže umělá inteligence také samostatně generovat nové myšlenky a koncepty v oblastech od hudby až po medicínu. Gramofon nám umožnil přehrávat hudbu a mikroskop odhalovat tajemství buněk; ovšem gramofon nedokázal komponovat nové symfonie a mikroskop syntetizovat nové léky. Umělá inteligence sama vytváří umělecká díla a přichází s vědeckými objevy. V příštích několika desetiletích pravděpodobně získá schopnost vytvářet nové formy života, a to buď prostřednictvím zápisu genetického kódu, nebo díky vynalezení anorganického kódu oživujícího anorganické entity.

Dokonce už dnes, v počátečním stadiu AI revoluce, o nás počítače rozhodují – například o tom, zda získáme hypotéku, budeme přijati do zaměstnání nebo jestli půjdeme do vězení. Tento trend se bude jen prohlubovat a zrychlovat. Bude tak čím dál těžší chápat, co se s naším životem děje. Můžeme důvěřovat počítačovým algoritmům, že budou rozhodovat moudře a vytvoří lepší svět? Takový krok obnáší mnohem větší riziko než pověřit kouzelné koště nošením vody. A v sázce je daleko víc než jen lidské životy – umělá inteligence by mohla zasáhnout do dalšího vývoje lidského druhu i všech ostatních forem života.

INFORMAČNÍ ZBROJENÍ

V roce 2016 jsem vydal knihu Homo Deus, která upozorňovala na některá nebezpečí hrozící lidstvu v souvislosti s novými informačními technologiemi. Píšu v ní, že skutečným hrdinou dějin byla vždy informace, nikoli homo sapiens, a že vědci stále víc nahlížejí nejen na dějiny, ale také na biologii, politiku a ekonomiku optikou informačních toků. Zvířata, státy, trhy, to všechno jsou informační sítě, které přijímají data z okolí, vyhodnocují je a odesílají zpět. Kniha varuje před slepou vírou, že nám lepší informační technologie přinesou zdraví, štěstí a moc. Ve skutečnosti nás totiž mohou zanechat bezmocné a zničit naše fyzické i duševní zdraví. V Homo Deus vyslovuji hypotézu, že pokud si lidstvo nedá pozor, může se v proudu informací rozpustit jako hrouda hlíny v divoké řece – a stát se tak pouhou vlnkou, která na okamžik zčeřila hladinu kosmického proudu dat.

Od vydání Homo Deus se tempo změn ještě zrychlilo a rozhodovací moc se skutečně přesouvá od lidí k algoritmům. Mnohé ze scénářů, které v roce 2016 zněly jako science fiction – například algoritmy schopné vytvářet umění, vydávat se za lidské bytosti, činit za nás zásadní životní rozhodnutí nebo o nás vědět víc než o sobě víme my sami –, jsou v roce 2024 každodenní realitou.

Od roku 2016 se svět změnil také v mnoha dalších ohledech. Prohloubila se ekologická krize, vystupňovalo mezinárodní napětí a vlna populismu podkopala soudržnost i těch nejpevnějších demokracií. Populismus také způsobil značné trhliny v naivním pohledu na informace. Tradiční instituce stavějí svou autoritu na tom, že shromažďují informace a snaží se zjistit pravdu, a populističtí vůdci jako Donald Trump a Jair Bolsonaro, stejně jako populistická hnutí a konspirační teorie typu QAnon nebo antivaxeři všechny tyto instituce obviňují ze lži. Byrokraté, soudci, lékaři, mainstreamoví novináři a akademičtí odborníci jsou podle nich členy elitních spolků, které pravda vůbec nezajímá a místo ní záměrně šíří dezinformace s cílem získat moc a privilegia na úkor obyčejných lidí. Vzestup politiků Trumpova ražení a hnutí podobných výše zmíněným probíhá ve specifickém politickém kontextu, který se utvářel ve Spojených státech ke konci devadesátých let. Populismus jako světonázor zacílený proti establishmentu však vznikl dávno před Trumpem a je relevantní také v jiných historických kontextech dneška i budoucnosti. Zjednodušeně řečeno, populismus považuje informace za zbraň.20

Populistický pohled na informace

Ve svých extrémnějších podobách populismus tvrdí, že žádná objektivní pravda neexistuje. Že každý má „svou vlastní pravdu“, pomocí které se snaží porazit své soupeře. Podle tohoto světonázoru je jedinou existující skutečností moc. Všechny sociální interakce jsou bojem o moc, protože člověka zajímá jen ona. A pokud někdo tvrdí, že mu jde o něco jiného, například o pravdu nebo spravedlnost, je to jen lstivý způsob, jak získat moc. Kdykoli a kdekoli se populismu podaří lidi přesvědčit, aby informace vnímali jako zbraň, dojde k podkopání samotného jazyka. Podstatná jména jako „fakta“ a přídavná jména jako „přesný“ či „pravdivý“ se stávají neuchopitelnými. Tato slova již nejsou chápána jako označení sdílené objektivní reality. Jakákoli zmínka o „faktech“ nebo o „pravdě“ přiměje přinejmenším některé lidi nevyhnutelně k tomu, aby se zeptali: „Čí fakta a čí pravdu máte na mysli?“

Je třeba zdůraznit, že tento na moc zaměřený a hluboce skeptický pohled na informace není novým fenoménem. Nevymysleli ho antivaxeři ani lidé, kteří věří, že Země je plochá. Nepřišli s ním Bolsonarovi obdivovatelé ani Trumpovi příznivci. Podobné názory se šířily už dávno před rokem 2016 a zastávali je i někteří z největších myslitelů v dějinách.21 Na konci dvacátého století například radikální levicoví intelektuálové jako Michel Foucault a Edward Said tvrdili, že vědecké instituce jako kliniky nebo univerzity neusilují o hledání nadčasové, objektivní pravdy, nýbrž využívají svého postavení k tomu, aby ve službách kapitalistických a kolonialistických elit určovaly, co má být za pravdu považováno. Tito radikální kritici občas dokonce hlásali, že „vědecká fakta“ nejsou ničím jiným než kapitalistickým či kolonialistickým „diskurzem“, že lidé u moci nikdy nemohou mít skutečný zájem na nalezení pravdy a že u nich nikdy nebude možné očekávat vůli rozpoznat a napravit vlastní chyby.22

Tato konkrétní linie radikálně levicového myšlení sahá až ke Karlu Marxovi, jenž v polovině devatenáctého století tvrdil, že moc je jedinou skutečností, informace představuje zbraň a elity, které tvrdí, že slouží pravdě a spravedlnosti, ve skutečnosti sledují jen úzké zájmy své privilegované třídy. V Manifestu Komunistické strany vydaném v roce 1848 píše: „Dějiny všech dosavadních společností jsou dějinami třídních bojů. Svobodný a otrok, patricij a plebejec, baron a nevolník, cechovní mistr a tovaryš, vedli nepřetržitý boj, tu skrytý, tu otevřený…“ Tento binární výklad dějin předpokládá, že každá lidská interakce je bojem o moc mezi utlačovateli a utlačovanými. Kdykoli tedy někdo něco řekne, není třeba se ptát: „Co bylo řečeno? Je to pravda?“, ale spíše: „Kdo to říká? Čí privilegia z toho těží?“

Pravicoví populisté jako Trump a Bolsonaro pravděpodobně Foucaulta ani Marxe nečetli a prezentují se samozřejmě jako ostře antimarxističtí. Od marxistů se také výrazně liší politickým programem v oblastech, jako jsou daně a sociální péče. Jejich základní pohled na společnost a informace je však překvapivě marxistický, protože všechny lidské interakce vnímají jako boj o moc mezi utlačovateli a utlačovanými. Trump například ve svém inauguračním projevu v roce 2017 prohlásil: „Malá skupina lidí v našem hlavním městě využívá všech výhod vládnutí, zatímco lidé za to platí.“23 Taková rétorika je základem populismu, který politolog Cas Mudde popisuje jako „ideologii dělící společnost na dvě homogenní, antagonistické skupiny: na bezúhonný lid a zkorumpovanou elitu“.24 Stejně jako marxisté tvrdili, že média jsou hlásnou troubou kapitalistické třídy a že vědecké instituce jako univerzity šíří dezinformace, aby udržely kapitalisty u kormidla, obviňují populisté tytéž instituce z toho, že pracují ve prospěch zájmů „zkorumpovaných elit“ na úkor „lidí“.

V argumentaci současných populistů jsou ale stejné trhliny, jaké nahlodávaly radikální antisystémová hnutí předchozích generací. Pokud je moc jedinou skutečností a informace pouhou zbraní, co to vypovídá o samotných populistech? Zajímají se také jen o moc? I oni nám lžou, aby ji mohli uchvátit?

Proti této námitce se populisté vymezují dvěma způsoby. Některá populistická hnutí se hlásí k ideálům moderní vědy a k tradicím skeptického empirismu. Říkají lidem, že by nikdy neměli věřit žádným institucím ani autoritám – včetně samozvaných populistických stran a politiků. Místo toho by si měl každý „udělat vlastní výzkum“ – věřit bychom měli pouze tomu, co můžeme sami přímo pozorovat.25 Tento radikální empiristický postoj znamená, že zatímco velkým institucím, jako jsou politické strany, soudy, noviny a univerzity, nikdy věřit nelze, jednotlivec, pokud si dá tu práci, se k pravdě dobrat dokáže.

Takový přístup možná zní vědecky a pravděpodobně osloví svobodomyslné jedince. Ponechává však nezodpovězenou otázku, jak mohou lidská společenství spolupracovat na budování systémů zdravotní péče nebo přijmout předpisy v oblasti životního prostředí bez rozsáhlého institucionálního aparátu? Dokáže jediný člověk provést veškeré potřebné bádání, aby posoudil, zda se klima na Zemi otepluje, a rozhodl, co s tím? Jak by jen mohl jedinec shromáždit klimatická data z celého světa, nemluvě o získání spolehlivých záznamů z minulých století? Důvěřovat pouze „vlastnímu výzkumu“ může znít vědecky, ale v praxi se to rovná víře, že žádná objektivní pravda neexistuje. Jak uvidíme ve čtvrté kapitole, věda není žádné osobní pátrání, ale společné institucionální úsilí.

Druhým řešením navrhovaným populisty je opustit moderní vědecký ideál hledání pravdy formou „výzkumu“ a místo toho se vrátit ke spoléhání na božská zjevení nebo mystiku. Tradiční náboženství jako křesťanství, islám a hinduismus obvykle charakterizují člověka jako nedůvěryhodnou mocichtivou bytost, která se může k pravdě dobrat pouze skrz zásah božské inteligence. V desátých a začátkem dvacátých let našeho století se k těmto tradičním náboženstvím přihlásily populistické strany v různých částech světa – od Brazílie přes Spojené státy až po Turecko a Indii. Vyjádřily radikální pochybnosti ohledně moderních institucí a zároveň naprostou víru v posvátné knihy. Populisté tvrdí, že články, které si přečtete v deníku The New York Times nebo časopise Science, jsou jen elitářskou lstí, jak se dostat k moci, zatímco vše, co se píše v bibli, koránu a védách, je absolutní pravda.26

Variací na toto téma jsou výzvy, aby lidé důvěřovali charismatickým vůdcům, jako jsou Trump či Bolsonaro, které jejich stoupenci vykreslují buď jako posly Boží27, nebo jako osoby mysticky spojené s „lidmi“. Zatímco běžní politici lidem lžou, aby získali moc, charismatický vůdce je neomylným mluvčím lidu a všechny lži naopak odhaluje.28 Jedním z opakujících se paradoxů populismu je scénář, který začíná varováním, že všichni představitelé elit jsou poháněni nebezpečnou touhou po moci, a končí svěřením veškeré moci jedinému ambicióznímu člověku.

V páté kapitole si populismus rozebereme podrobněji. V tuto chvíli je ale důležité poznamenat, že populisté podkopávají důvěru ve velké instituce a mezinárodní spolupráci právě v době, kdy lidstvo čelí existenčním výzvám v podobě ekologického kolapsu, globální války a ztráty kontroly nad technologiemi. Místo důvěry v komplexní lidské instituce nám populisté radí totéž, co bájný Faethón a „Čarodějův učeň“: „Mějte víru, že Bůh nebo velký čaroděj zasáhnou a všechno znovu napraví.“ Pokud se budeme řídit touto radou, pravděpodobně se v krátkodobém horizontu ocitneme v područí těch nejhorších lidí toužících po moci a v dlouhodobém horizontu v područí nových vládců zformovaných umělou inteligencí. Anebo dospějeme k tomu, že se Země stane nehostinným místem nevhodným pro život.

Pokud se nechceme dopracovat k odevzdání moci charismatickému vůdci či nevyzpytatelné umělé inteligenci, musíme nejprve lépe pochopit, co jsou informace, jakou roli hrají při vytváření lidských sítí a jak souvisejí s pravdou a mocí. Populisté správně zpochybňují naivní pohled na informace, mýlí se však ve svém přesvědčení, že jedinou skutečností je moc a že informace jsou pokaždé jen zbraní. Je pravda, že informace nepředstavují ryzí surovinu pravdy, ale pokládat je výlučně za zbraň také nelze. Mezi oběma extrémy je dost místa pro diferencovanější, nadějnější pohled na lidské informační sítě i pro nalezení cest, jak s mocí zacházet moudře. Právě zkoumání tohoto meziprostoru se věnují následující kapitoly.

CESTA PŘED NÁMI

První část knihy se zabývá historickým vývojem lidských informačních sítí. Nesnaží se podat ucelený, chronologický popis informačních technologií jako písmo, knihtisk a rozhlas. Spíše na několika příkladech zkoumá klíčová dilemata, kterým lidé v každé době při budování informačních sítí čelili, a ukazuje, jak různé přístupy k řešení těchto dilemat vedly k vytvoření naprosto odlišných lidských společností. Co obvykle považujeme za ideologické nebo politické konflikty, je ve skutečnosti často střetem protichůdných typů informačních sítí.

První část začíná zkoumáním dvou principů, jež byly pro rozsáhlé lidské informační sítě vždy zásadní: mytologie a byrokracie. Ve druhé a třetí kapitole si popíšeme, jak se takové informační sítě – od starověkých království až po současné státy – spoléhaly a spoléhají na tvůrce mýtů a na byrokraty. Například pro křesťanskou církev jsou zásadní biblické příběhy. Kdyby je však církevní byrokraté nezpracovali, neupravili a nerozšířili, žádná bible by neexistovala. Každá lidská síť naráží na nepříjemný problém spočívající v nesouladu mezi tvůrci mýtů a byrokraty. Instituce, stejně jako společnosti, jsou často definovány tím, jakého stupně rovnováhy mezi svými protichůdnými potřebami se jejich mýtotvůrcům a byrokratům podaří dosáhnout. Například z křesťanství vzešly různé konkurenční církve, mezi jinými katolické a protestantské, s různými přístupy k vyvažování mytologie a byrokracie.

Ve čtvrté kapitole se zaměříme na problém mylných informací a na výhody a nevýhody autoregulačních mechanismů, jako jsou nezávislé soudy a recenzované časopisy. Tato kapitola staví do kontrastu instituce, které se spoléhaly na slabé sebeopravné mechanismy, jako je katolická církev, a instituce, které vyvinuly silné sebeopravné mechanismy, například vědecké disciplíny. Slabé autoregulační mechanismy někdy vedou k historickým neštěstím, jako byly v raně novověké Evropě hony na čarodějnice, zatímco ty silné mohou síť destabilizovat zevnitř. Katolická církev je z hlediska doby svého působení, geografického rozšíření a moci pravděpodobně nejúspěšnější institucí v dějinách lidstva, a to navzdory – nebo možná právě díky – jejím relativně slabým sebeopravným mechanismům.

Po prozkoumání role mytologie a byrokracie a kontrastu mezi silnými a slabými sebeopravnými mechanismy uzavírá pátá kapitola historický exkurz vylíčením dalšího kontrastu: toho mezi distribuovanými a centralizovanými informačními sítěmi. Demokratické systémy umožňují volné proudění informací mnoha nezávislými kanály, zatímco totalitní režimy se snaží soustředit informace do jednoho centra. Každý z obou směrů má své přednosti i nedostatky. Chápání politického systému Spojených států nebo Sovětského svazu z pohledu informačních toků může z velké části vysvětlit jejich rozdílné trajektorie.

Tyto pasáže o historii jsou klíčové pro pochopení současnosti i scénářů budoucího vývoje. Nástup umělé inteligence je bezesporu největší informační revolucí v dějinách. Těžko ji však dokážeme vysvětlit, pokud ji neporovnáme s předchozími přelomovými událostmi. Historie není studiem minulosti, ale studiem změn. Učíme se o tom, co zůstává stejné, co se mění a jak ke změnám dochází. A pro informační revoluce to platí stejně dobře jako pro jakýkoli jiný druh revolucí, které se kdy odehrály. Pochopení procesu vedoucího ke kanonizaci údajně neomylné bible nám tak poskytne cenný vhled, pokud jde o postoj k současným tvrzením o neomylnosti AI. Podobně studium raně novověkých honů na čarodějnice a Stalinovy kolektivizace nabízí jasná varování před tím, co by se mohlo pokazit, kdybychom dali umělé inteligenci větší kontrolu nad společnostmi jednadvacátého století. Hlubší znalost historie je také zásadní pro pochopení toho, v čem je umělá inteligence nová, co ji zásadně odlišuje od knihtisku nebo od rozhlasových přijímačů a jakým konkrétním způsobem může být budoucí diktatura AI naprosto jiná než cokoli, co lidstvo dosud zažilo.

Tato kniha netvrdí, že nám studium minulosti umožní předvídat budoucnost. Jak na různých místech opakovaně zdůrazňuji, historie není deterministická a budoucnost bude utvářena rozhodnutími, která my všichni v následujících letech učiníme. Smyslem této knihy je poskytnout podklady pro poučená rozhodnutí, jež nám pomůžou předejít těm nejhorším následkům. Protože kdybychom budoucnost ovlivnit nemohli, proč ztrácet čas jejím rozebíráním?

Zatímco první část knihy je historickým přehledem, druhá, nazvaná „Anorganická síť“, se pouští do zkoumání nové informační sítě, kterou vytváříme právě teď, a zaměřuje se na politické důsledky vzestupu umělé inteligence. V šesté až osmé kapitole uvádím pár nedávných příkladů z různých koutů světa, například jakou roli sehrály algoritmy sociálních sítí při podněcování k etnickému násilí v Myanmaru v letech 2016–2017. Snažím se tak vysvětlit, čím se umělá inteligence liší od všech předešlých informačních technologií. Zvolil jsem převážně události z desátých (a nikoli dvacátých) let tohoto století, což mi dopřálo alespoň částečný historický nadhled.

Druhá část knihy ukazuje, že v současnosti vytváříme zcela nový druh informační sítě, aniž bychom se pozastavili nad možnými důsledky. Zdůrazňuje posun od organických k anorganickým informačním sítím. Římská říše, katolická církev i Sovětský svaz se při zpracovávání informací a rozhodování spoléhaly na lidský mozek založený na uhlíku. Nové informační síti dominují počítače, jejichž základem je křemík a fungují radikálně odlišným způsobem. Ať už je to dobře, nebo špatně, křemíkové čipy nepodléhají žádným z mnoha omezení, jimiž organická biochemie limituje uhlíkové neurony. Mohou vytvářet špiony, co nikdy nespí, finančníky, co nikdy nezapomínají, a despoty, co nikdy nezemřou. Jaký to bude mít dopad na společnost, ekonomiku a politiku?

Třetí a závěrečná část knihy, „Počítačová politika“, zkoumá, jak se různé typy společností mohou vypořádat s hrozbami a přísliby anorganické informační sítě. Budou mít formy života založené na uhlíku (tedy my) vůbec šanci tuto novou informační síť pochopit a ovládat? Jak už jsem zmiňoval výše, dějiny nepodléhají determinismu a my, homo sapiens, budeme mít ještě alespoň několik let možnost naši budoucnost ovlivnit.

Konkrétně devátá kapitola se zabývá tím, jak by se s neorganickou sítí mohly vypořádat demokracie. Jak mohou politici z masa a kostí rozhodovat o financích, jestliže finanční systém stále víc podléhá umělé inteligenci, a dokonce samotný význam peněz je určován nevyzpytatelnými algoritmy? Jak mohou demokracie udržet veřejnou diskusi o čemkoli, ať už jde o finance, nebo gender, když už si nemůžeme být jistí, zda mluvíme s živým člověkem, či s chatbotem, který se za člověka vydává?

Desátá kapitola zkoumá možný dopad anorganické sítě na totalitarismus. Přestože by diktátoři potlačení veškeré veřejné diskuse uvítali, i oni mají důvod se umělé inteligence obávat. Autokracie jsou založené na terorizování a cenzuře vlastních představitelů. Jak ale může lidský diktátor terorizovat umělou inteligenci, cenzurovat její nevysvětlitelné procesy nebo jí zabránit, aby se chopila moci?

A konečně v jedenácté kapitole se zabývám tím, jak by nová informační síť mohla ovlivnit mocenské rozložení sil mezi demokratickými a totalitními režimy na globální úrovni. Vychýlí umělá inteligence rovnováhu rozhodujícím způsobem ve prospěch jednoho tábora? Rozdělí se svět na znepřátelené bloky, oslabené vzájemnou rivalitou natolik, že se staneme snadnou kořistí pro umělou inteligenci vymknutou kontrole? Nebo se dokážeme sjednotit, abychom hájili naše společné zájmy?

Než se pustíme do zkoumání minulosti, současnosti a možné budoucnosti informačních sítí, musíme si položit jednu zdánlivě jednoduchou otázku: Co přesně je informace?

ČÁST I

Lidské sítě

1. KAPITOLA

Co je to informace?

Definovat základní pojmy bývá zpravidla složité. Přestože jsou základem všeho, co od nich dále odvozujeme, zdá se, že samy o sobě jakýkoli vlastní základ postrádají. Fyzici si nevědí rady s definicí hmoty a energie, biologové s definicí života a filozofové s definicí skutečnosti.

Stále více filozofů, biologů, a dokonce i fyziků považuje informaci za nejzákladnější stavební prvek skutečnosti – za cosi elementárnějšího, než je hmota a energie.1 Není divu, že se vede množství sporů o definici informace i ohledně jejích vazeb na evoluci života nebo na základní fyzikální koncepty jako entropie, zákony termodynamiky či princip neurčitosti v kvantové fyzice.2 Tato kniha se nepokouší zmíněné spory vysvětlit, natož vyřešit, ani nenabízí univerzální definici informace, která by platila pro fyziku, biologii i všechny ostatní oblasti poznání. Protože se jedná o historickou práci, jež zkoumá dosavadní a možný budoucí vývoj lidských společností, zaměřuje se spíše na definici a úlohu informace v dějinách.

V každodenním používání jsou informace spojovány se symboly, které vytvořili lidé, jako jsou mluvená nebo psaná slova. Uveďme například příběh o holubovi Cher Ami a ztraceném praporu. V říjnu 1918, kdy Americké expediční síly bojovaly za osvobození severní Francie od Němců, uvázl prapor více než pěti set amerických vojáků za nepřátelskou linií. Americké dělostřelectvo, které se ho snažilo krýt palbou, špatně určilo jeho polohu a začalo pálit přímo do svých krajanů. Velitel praporu, major Charles Whittlesey, potřeboval naléhavě informovat velitelství o skutečné poloze jednotky, jenže německou linií by nikdo proběhnout nedokázal. Podle několika svědectví se Whittlesey uchýlil k řešení, které považoval za poslední naději: vyslat armádního poštovního holuba jménem Cher Ami. Na malý kousek papíru Whittlesey napsal: „Nacházíme se podél silnice paralelně k 276. 4. Naše dělostřelectvo nás neustále odstřeluje. Proboha, zastavte to!“ Papírek byl vložen do schránky na holubově pravé noze a poté se pták vydal na cestu. Jeden z vojáků praporu, vojín John Nell, po letech vzpomínal: „Věděli jsme jistě, že je to naše poslední šance. Kdyby ten osamělý a vyděšený holub nenašel svůj holubník, náš osud by byl zpečetěn.“

Svědci později popsali, jak Cher Ami vyletěl vstříc intenzivní německé palbě. Přímo pod ním explodoval granát, zabil pět mužů a holuba těžce zranil. Střepina mu protrhla hrudník a jeho pravá noha zůstala viset jen za šlachu. Zraněný pták ale pokračoval v letu. Za asi pětačtyřicet minut přistál na čtyřicet kilometrů vzdáleném velitelství divize, schránku se zásadní zprávou připevněnou na pahýlu pravé nohy. Přestože panují neshody ohledně některých dílčích detailů, jedno je jisté: americké dělostřelectvo přesměrovalo palbu a ztracený prapor byl zachráněn. Cher Ami byl ošetřen armádními lékaři a poslán do Spojených států jako hrdina, aby se stal námětem mnoha článků, povídek, dětských knih, básní, a dokonce i filmů. Holub netušil, jaké informace předává, nicméně symboly napsané inkoustem na papírku, který nesl, pomohly zachránit stovky mužů před smrtí nebo zajetím.3

Informace však nemusí být vyjádřeny jen pomocí symbolů vytvořených lidmi. Podle biblického mýtu o potopě se Noe dozvěděl, že voda konečně opadla, protože se holubice vyslaná z archy vrátila s olivovou ratolestí v zobáku. Tehdy Bůh vyklenul na obloze duhu jako stvrzení svého slibu, že už svět nikdy znovu nezaplaví. Holubice, olivová ratolest a duha se tak staly ikonickými symboly míru a tolerance. Nositeli informací však mohou být i objekty, které jsou od nás mnohem vzdálenější než duha. Astronomové například dokážou z tvarů a pohybu galaxií vyčíst zásadní informace o historii vesmíru. Navigátorům ukazuje Polárka, kterým směrem je sever. Pro astrology jsou hvězdy vesmírným písmem přenášejícím informace o budoucnosti jednotlivců i celých společností.

Zda budeme to či ono považovat za „informaci“, je samozřejmě otázkou úhlu pohledu. Astronom nebo astrolog mohou souhvězdí Vah vnímat jako „informaci“; tyto vzdálené hvězdy jsou však jistě mnohem víc než jen jakousi nástěnkou s údaji pro lidské pozorovatele. Možná jsou domovem mimozemské civilizace, zcela lhostejné ke střípkům informací, které si o její části vesmíru skládáme, stejně jako vůči příběhům, jež si vyprávíme. Podobně může kus papíru popsaný inkoustovými značkami představovat zásadní informaci pro vojenskou jednotku i večeři pro rodinu termitů. Jakýkoli objekt může být informací – ale také nemusí. Proto je obtížné informaci definovat.

Víceznačnost informací hrála důležitou roli při komunikaci vojenské výzvědné služby, kdy špioni potřebovali tajně předávat zprávy. Severní Francie nebyla jediným významným bojištěm první světové války. V letech 1915 až 1918 soupeřilo Britské impérium s Osmanskou říší o nadvládu nad Blízkým východem. Poté, co Britové odrazili osmanský útok na Sinajský poloostrov a Suezský průplav, vtrhli do Osmanské říše, ale až do října 1917 jim v dalším postupu bránila silně opevněná osmanská linie táhnoucí se od Beer Ševy až po Gazu. Jak v první (26. března 1917), tak i ve druhé bitvě u Gazy (17.–19. dubna 1917) byly britské pokusy o prolomení linie odraženy. Mezitím ale probritští Židé žijící v Palestině vytvořili špionážní síť s krycím názvem NILI, která informovala Brity o pohybech osmanských vojsk. Jedna z metod, již pro komunikaci se svými britskými operátory vyvinuli, využívala okenní žaluzie. Sarah Aaronsohn, velitelka NILI, měla dům s výhledem na Středozemní moře a britským lodím předávala informace pomocí zavření nebo otevření určité okenice podle předem stanoveného kódu. Okenice měla samozřejmě na očích spousta lidí, včetně osmanských vojáků, ale nikdo kromě agentů NILI a jejich britských operátorů nevěděl, že se jedná o důležité vojenské zprávy.4 Kdy je tedy okenice jen okenicí a kdy je informací?

Osmani nakonec špionážní skupinu NILI odhalili – částečně vinou jedné zvláštní nešťastné náhody. Kromě okenic používala skupina k předávání kódovaných zpráv také poštovní holuby. Dne 3. září 1917 se jeden z holubů odklonil od kurzu a zcela nečekaně přistál v domě osmanského důstojníka. Tomu se tak do rukou dostala kódovaná zpráva, kterou nedokázal rozluštit. Zásadní informací však byl holub samotný. Jeho existence Osmanům prozradila, že jim přímo pod nosem operuje špionážní skupina. Jak by řekl Marshall McLuhan, holub sám byl zprávou. Agenti NILI se o odchycení holuba dozvěděli a okamžitě usmrtili a pohřbili všechny zbývající ptáky, které měli, protože pouhé držení poštovních holubů bylo nyní usvědčující informací. Jejich vybití však skupinu nezachránilo. Během měsíce byla výzvědná síť odhalena a několik jejích členů popraveno. Sarah Aaronsohn spáchala sebevraždu, aby předešla tomu, že bude mučením donucena vyzradit tajemství skupiny.5 Kdy je holub pouhým holubem a kdy je informací?

Je tedy zřejmé, že definici informace nelze vymezit konkrétními typy hmotných objektů. Ve správném kontextu může být informací jakýkoli objekt – hvězda, okenice nebo holub. Jaký kontext tedy z těchto objektů dělá informaci? Naivní pohled na informace tvrdí, že objekty jsou definovány jako informace v kontextu hledání pravdy. Informace je něco, co se lidé snaží využít k nalezení pravdy. Tento pohled propojuje pojem „informace“ s pojmem „pravda“ a předpokládá, že hlavní úlohou informace je reprezentovat skutečnost. Existuje objektivní skutečnost, a protože informace ji reprezentují, lze je využít jako prostředek k poznání reality. Informace, které skupina NILI poskytovala Britům, měly například vyjadřovat skutečnost o přesunech osmanských vojsk. Pokud by Osmani shromáždili v Gaze, klíčovém bodě své obrany, deset tisíc vojáků, byl by kus papíru se symboly představujícími pojmy „deset tisíc“ a „Gaza“ důležitou informací, jež by Britům mohla pomoct vyhrát bitvu. Kdyby se však v Gaze ve skutečnosti nacházelo dvacet tisíc osmanských vojáků, pak by tento kus papíru realitu správně neodrážel a možná by Brity dovedl ke katastrofální vojenské chybě.

Jinak řečeno, naivní pohled tvrdí, že informace je pokusem o reprezentaci skutečnosti, a jestliže se tento pokus vydaří, označujeme informaci za pravdivou. Přestože tato kniha naivní pohled často zpochybňuje, je s ním zajedno v tom, že pravda znamená přesné zobrazení skutečnosti. Tato kniha však také tvrdí, že většina informací není pokusem o vyjádření skutečnosti a že informaci definuje něco zcela jiného. Většina informací v lidské společnosti – a ostatně i v jiných biologických a fyzikálních systémech – nereprezentuje nic.

Tomuto složitému a zásadnímu argumentu se chci věnovat trochu déle, protože tvoří teoretický základ celé knihy.

CO JE PRAVDA?

V této knize je „pravda“ chápána jako něco, co přesně reprezentuje určité aspekty reality. Základem pojmu „pravda“ je předpoklad, že existuje jedna univerzální skutečnost. Vše, co kdy ve vesmíru existovalo nebo bude existovat, od Polárky přes holuba skupiny NILI až po webové stránky o astrologii, je součástí této jediné skutečnosti. Proto je hledání pravdy univerzálním projektem. Různí lidé, národy či kultury sice mohou mít protichůdná přesvědčení a pocity, nemohou však mít protichůdné pravdy, protože všichni sdílejí univerzální skutečnost. Kdokoli odmítá univerzálnost, odmítá pravdu.

Pravda a skutečnost jsou však dvě odlišné věci, protože ať je popis jakkoli pravdivý, nikdy nemůže reprezentovat skutečnost ve všech jejích aspektech. Pokud agent NILI napsal, že v Gaze je deset tisíc osmanských vojáků, a skutečně tam deset tisíc vojáků bylo, poukázal tím přesně na určitý aspekt skutečnosti, nicméně nepřihlédl ke spoustě dalších aspektů. Samotný akt počítání entit – ať už jablek, pomerančů, nebo vojáků – nutně strhává pozornost k podobnostem mezi těmito entitami a opomíjí jejich rozdíly.6 Pouhé konstatování, že se v Gaze nachází deset tisíc osmanských vojáků, například nebere v úvahu otázku, kolik z nich jsou zkušení veteráni a kolik nováčci. Tisíc nováčků a devět tisíc mazáků by představovalo úplně jinou vojenskou realitu než devět tisíc nováčků a tisíc ostřílených veteránů.

Vojáci se mezi sebou lišili i v mnoha jiných ohledech. Někteří byli zdraví, jiní nemocní. Někteří osmanští vojáci byli etničtí Turci, jiní Arabové, Kurdové nebo Židé. Někteří byli stateční, jiní zbabělí. Každý voják byl zkrátka jedinečný, měl jiné rodiče, přátele, obavy a naděje. Básníci první světové války jako Wilfred Owen se snažili vykreslit tyto různé aspekty vojenské reality, které statistické záznamy nikdy nedokázaly přesně vystihnout. Vyplývá z toho snad, že označení „deset tisíc vojáků“ je vždy zkreslením skutečnosti a že popis vojenské situace v okolí Gazy roku 1917 vyžaduje, abychom vzali v potaz jedinečný příběh a osobnost každého vojáka?

Další potíží s jakýmkoli pokusem o zachycení skutečnosti je, že na ni lze pohlížet z mnoha různých stran. Na britskou invazi do Osmanské říše, tajnou organizaci NILI a činnost Sarah Aaronsohn se například současní Izraelci, Palestinci, Turci a Britové dívají rozdílně. To samozřejmě neznamená, že existuje několik zcela oddělených skutečností nebo že neexistují historická fakta. Skutečnost je jen jedna, avšak není jednoduchá.

Zahrnuje objektivní rovinu s objektivními fakty, nezávislými na našem přesvědčení; objektivním faktem například je, že Sarah Aaronsohn zemřela 9. října 1917 na následky střelného poranění, které si sama způsobila. Tvrdit, že Sarah Aaronsohn zemřela při leteckém neštěstí 15. května 1919, je nesprávné.

Skutečnost zahrnuje také subjektivní rovinu se subjektivními fakty, jako jsou přesvědčení a pocity různých lidí, ale i v tomto případě lze fakta oddělit od chyb. Faktem například je, že Izraelci mají sklon považovat Saru Aaronsohn za vlasteneckou hrdinku. Tři týdny po její sebevraždě pomohly informace poskytnuté skupinou NILI Britům definitivně prolomit osmanskou linii v bitvě u Beer Ševy (31. října 1917) a v třetí bitvě u Gazy (1.–2. listopadu 1917). Dne 2. listopadu 1917 vydal britský ministr zahraničí Arthur Balfour Balfourovu deklaraci, v níž oznámil, že britská vláda „pohlíží příznivě na zřízení národního domova pro židovský lid v Palestině“. Část zásluh tedy Izraelci připisují právě organizaci NILI a Saře Aaronsohn, jejíž oběť uctívají. Dalším faktem je, že Palestinci hodnotí tyto záležitosti velmi odlišně. Spíše než aby Saru Aaronsohn obdivovali, považují ji – pokud o ní vůbec kdy slyšeli – za imperialistickou agentku. Přestože se zde zabýváme subjektivními názory a pocity, stále můžeme rozlišit pravdu od lži. Názory a pocity jsou stejně jako hvězdy či holubi součástí univerzální reality. Tvrzení, že Saru Aaronsohn obdivují za její podíl na porážce Osmanské říše všichni lidé, je chybné a neodpovídá skutečnosti.

Národnost není jediné hledisko, které ovlivňuje náš úhel pohledu. Jinak mohou Saru Aaronsohn vnímat izraelští muži a izraelské ženy, a to samé platí i v dichotomiích levicoví a pravicoví nebo ortodoxní a sekulární Židé. Židovské náboženské právo sebevraždu zakazuje, takže ortodoxní Židé mají problém hovořit o tomto způsobu smrti jako o hrdinském činu (z toho důvodu byl také Saře Aaronsohn odepřen pohřeb v posvěcené půdě židovského hřbitova). Každý člověk má zkrátka jiný pohled na svět, utvářený vzájemným ovlivňováním různých povah a životních příběhů. Vyplývá z toho snad, že chceme-li popsat skutečnost, musíme vždy uvést všechny úhly pohledu, které zahrnuje, a že například pravdivý životopis Sary Aaronsohn by musel specifikovat, co si o ní myslí či myslel každý jednotlivý Izraelec a Palestinec?

V extrémním případě nás taková snaha o přesnost může dovést k pokusu o zobrazení světa v měřítku jedna ku jedné – jako ve slavné povídce Jorgeho Luise Borgese „On Exactitude in Science“ (O důslednosti vědy) z roku 1946. Borges zde vypráví příběh fiktivní starověké říše tak posedlé vytvářením stále přesnějších map svého území, až nakonec vytvořila mapu v měřítku jedna ku jedné. Celá říše byla pokryta svou vlastní mapou. Na tento ambiciózní projekt zakreslení skutečnosti se však vyplýtvalo tolik prostředků, že se říše rozpadla. Následně začala rozkladu podléhat i mapa, a jak Borges dál píše, už jen „v západních pouštích se dosud nacházejí roztrhané fragmenty mapy, jež příležitostně slouží k úkrytu nějakému zvířeti nebo žebrákovi“.7 Mapa jedna ku jedné může působit jako dokonalá reprezentace skutečnosti; ale už vlastně nejde o reprezentaci, ale o skutečnost samotnou.

Ani nejpravdivější popis tedy nedokáže nikdy postihnout skutečnost v plném rozsahu. V každém jejím zobrazení zůstanou vždy některé aspekty opomenuty či zkresleny. Pravda proto není zobrazením skutečnosti v měřítku jedna ku jedné. Je spíše něčím, co nás upozorňuje na určité aspekty reality, zatímco jiné nevyhnutelně pomíjí. Přestože žádný popis skutečnosti není stoprocentně přesný, některé popisy jsou pravdivější než jiné.

JAKÉ JSOU ÚČINKY INFORMACE

Jak už jsem zmínil, zastánci naivního pohledu vnímají informace jako pokus o reprezentování skutečnosti. Jsou si vědomi toho, že některé informace realitu příliš zdařile neodrážejí, ale považují to za nešťastné případy „mylných informací“ nebo „dezinformací“. Mylná informace je neúmyslná chyba, k níž dojde, když se někdo snaží reprezentovat skutečnost, ale špatně ji pochopí. Dezinformace je záměrná lež, která vzniká tak, že se někdo snaží náš pohled na skutečnost vědomě zkreslit.

Naivní názor se dále domnívá, že problémy způsobené mylnými informacemi a dezinformacemi lze vyřešit přísunem ještě většího množství informací. Tato myšlenka, někdy označovaná za doktrínu protiargumentace, je spojována se soudcem Nejvyššího soudu Spojených států amerických Louisem D. Brandeisem, který k případu Whitney v. California (1927) napsal, že lékem na nepravdivé projevy je ještě více projevů a že nepravdy a omyly v delším horizontu nevyhnutelně odhalí svobodná diskuse. Pokud jsou všechny informace pokusem o reprezentování skutečnosti, pak lze s rostoucím množstvím informací očekávat, že jejich záplava způsobí odhalení občasných lží i omylů a nakonec nás přivede k pravdivějšímu pochopení světa.

V tomto zásadním bodě má kniha s naivním názorem rozhodně nesouhlasí. Úspěšné pokusy o přesnou reprezentaci skutečnosti bezpochyby existují, ze své podstaty však informace nic takového nezaručuje. Na jedné z předchozích stran jsem uvedl, že hvězdy mohou nést informace, a vedle astronomie jsem bez dalšího vysvětlení zmínil také astrologii. Zastánci naivního pohledu na informace se při této poznámce možná trochu ošívali. Z jejich úhlu pohledu vyplývá, že zatímco astronomové získávají z hvězd „skutečné informace“, všechno, co ze souhvězdí údajně vyčtou astrologové, jsou jen „mylné informace“ nebo „dezinformace“. Kdyby toho lidé o vesmíru věděli víc, jistě by astrologii pustili k ledu. Faktem však zůstává, že astrologie má již tisíce let obrovský vliv na dějiny a miliony lidí se i dnes obracejí ke zvěrokruhu, než učiní nejdůležitější rozhodnutí svého života – například jaký obor půjdou studovat a koho si vezmou. V roce 2021 měl globální trh s astrologií hodnotu 12,8 miliardy dolarů.8

Ať už si o přesnosti astrologických informací myslíme cokoli, měli bychom uznat jejich důležitou roli v dějinách. Vždyť propojují nejen milence, ale dokonce i celé říše. Římští císaři se s astrology běžně radili před každým rozhodnutím. Astrologie se těšila takové úctě, že sestavení horoskopu vládnoucího císaře byl těžký zločin. Předpokládalo se totiž, že každý, kdo by takový horoskop sestavil, může předpovědět, kdy a jak císař zemře.9 Dodnes berou vládci některých zemí astrologii velmi vážně. V roce 2005 přesunula myanmarská junta hlavní město země z Rangúnu do Neipyijto, a to údajně na základě astrologického doporučení.10 Teorie informace, která nedokáže počítat s historickým významem astrologie, je tedy očividně nedostatečná.

Na příkladu astrologie vidíme, že omyly, lži, mýty a výmysly jsou také informace. Navzdory tomu, co tvrdí naivní pohled, nemají informace žádnou zásadní spojitost s pravdou a jejich úlohou v dějinách není reprezentovat existující skutečnost. Informace naopak vytvářejí nové skutečnosti – tím, že dávají dohromady odlišné entity jako budoucí manželské páry nebo třeba celá království. Charakteristickým rysem informací je spíše schopnost spojovat (a nikoli reprezentovat); a propojením různých bodů vznikají informační sítě. Informace nemusí nutně informovat. Spíše něco formují. Z horoskopu lze vyčíst astrologické formace vztahu dvou lidí, propagandistické vysílání sešikuje voliče do politické formace a pochodová píseň udrží vojáky ve formaci vojenské.

Jako paradigmatický příklad můžeme uvést hudbu. Většina symfonií, melodií a písniček nic nereprezentuje, a proto nemá smysl se ptát, zda jsou pravdivé, či nepravdivé. V průběhu let lidé vytvořili spoustu špatné hudby, ale žádnou, která by se dala označit za chybnou. Ovšem i když hudba nic nereprezentuje, dokáže pozoruhodně propojit velké množství lidí a synchronizovat jejich emoce a pohyby. Hudba dokáže přimět vojáky, aby pochodovali ve formaci, návštěvníky hudebních klubů, aby se společně pohupovali, církevní shromáždění k tleskání v rytmu a sportovní fanoušky k tomu, aby skandovali jako jeden muž nebo žena.11

Spojovací úloha informací se samozřejmě netýká jen lidských dějin. Dá se říct, že je to jejich hlavní úloha také v biologii.12 Vezměme si DNA, molekulární informaci, která umožňuje existenci organického života. Stejně jako hudba, ani DNA nereprezentuje realitu. Přestože generace zeber utíkaly před lvy, nenajdete v DNA zebry řetězec nukleových bází představující koncept lva ani jiný řetězec představující útěk. Podobně DNA zebry neobsahuje žádný otisk slunce, větru, deště ani jiných vnějších jevů, se kterými se zebry během života setkávají. V DNA nejsou otištěny ani vnitřní koncepty jako tělesné orgány a emoce. Neexistuje žádná kombinace nukleových bází, jež by reprezentovala srdce či strach.

Místo aby DNA usilovala o reprezentování dosavadní reality, pomáhá vytvářet něco zcela nového. Různé řetězce nukleových bází DNA například uvádějí v buňce do chodu chemické procesy, které vedou k produkci adrenalinu. Ani adrenalin žádným způsobem nereprezentuje skutečnost. Cirkuluje tělem a spouští další chemické procesy, jež zvyšují tepovou frekvenci a přivádějí více krve do svalů.13 DNA a adrenalin tak pomáhají propojit buňky v srdci, buňky ve svalech nohou a biliony dalších buněk v celém těle do funkční sítě, která dokáže pozoruhodné věci, například vyburcovat organismus k útěku před lvem.

Kdyby DNA reprezentovala realitu, mohli bychom si klást otázky typu „Reprezentuje DNA zebry realitu přesněji než DNA lva?“ nebo „Vypovídá DNA jedné zebry o světě pravdivě, zatímco jiná zebra je svou falešnou DNA klamána?“. Takové otázky samozřejmě nedávají smysl. DNA můžeme hodnotit podle zdatnosti organismu, který je jejím nositelem, ne však podle pravdivosti. Běžně se sice hovoří o „chybách“ DNA, ty však označují pouze mutace v procesu jejího kopírování, nikoli selhání ve smyslu nepřesného reprezentování reality. Genetická mutace, která potlačí produkci adrenalinu, omezí zdatnost konkrétní zebry a nakonec způsobí rozpad sítě buněk, když například zebru usmrtí lev, čímž biliony jejích buněk přijdou o vzájemné propojení a rozloží se. Tento druh selhání sítě však znamená rozpad, nikoli dezinformaci. To samé, co platí pro zebry, platí i pro státy, politické strany nebo zpravodajské sítě.

Zásadní je, že chyby při kopírování DNA vždycky nesnižují zdatnost organismu. Jednou za čas ji naopak zvýší. Bez mutací by neexistovala evoluce. Všechny formy života existují zásluhou genetických „chyb“. Zázraky evoluce jsou možné díky tomu, že DNA nereprezentuje žádnou existující skutečnost, ale vytváří skutečnost novou.

Zamysleme se na chvíli nad důsledky výše zmíněného. Informace je něco, co vytváří novou skutečnost prostřednictvím propojování různých bodů do sítě. Přitom na ni stále můžeme pohlížet jako na reprezentaci. Pravdivá reprezentace skutečnosti má totiž také schopnost propojovat; jako příklad si uveďme situaci, kdy v červenci roku 1969 sedělo 600 milionů lidí u televizorů a sledovalo Neila Armstronga a Buzze Aldrina, jak kráčejí po Měsíci.14 Výjevy na obrazovkách věrně přenášely dění odehrávající se 384 tisíc kilometrů daleko a vzbuzovaly pocity úžasu, hrdosti a jednoty, které dokázaly propojit celý svět.

Podobné pocity sounáležitosti lze však vyvolat i jinak. Důraz na propojení ponechává dostatek prostoru také jiným typům informací – takovým, které skutečnost nereprezentují správně. Občas může i chybná reprezentace reality sloužit jako sociální pojítko: například když miliony stoupenců konspirační teorie sledují youtubové video, kde se tvrdí, že k přistání na Měsíci nikdy nedošlo. Takový typ vizuální reprezentace sice zprostředkovává mylný obraz skutečnosti, dokáže však vyvolat pocity hněvu vůči establishmentu či hrdosti na vlastní moudrost – pocity, které pomáhají vytvořit novou soudržnou skupinu.

Někdy lze sítě vytvořit bez jakékoli snahy o postižení reality, ať už přesného, či chybného: například když genetická informace propojí biliony buněk nebo když strhující hudební zážitek spojí tisíce lidí.

Jako poslední příklad uveďme vizi metaverza Marka Zuckerberga. Metaverzum je virtuální vesmír tvořený výhradně informacemi. Na rozdíl od mapy jedna ku jedné z fiktivní říše Jorge Luise Borgese neusiluje metaverzum o reprezentaci našeho světa – spíše ho chce rozšířit, či dokonce nahradit. Nenabízí digitální repliku Buenos Aires nebo Salt Lake City, nýbrž vyzývá k budování nových virtuálních komunit v novém prostředí a s novými pravidly. V roce 2024 se metaverzum jeví jako nerealistický, pošetilý sen, nicméně za pár desetiletí se možná miliardy lidí skutečně přesunou do rozšířené virtuální reality, kde se bude odehrávat většina jejich sociálních a profesních aktivit. Budou zde navazovat vztahy, zapojovat se do různých hnutí, zastávat pracovní pozice a prožívat emocionální vzestupy a pády v prostředí složeném nikoli z atomů, ale z jedniček a nul. Snad jen v odlehlých pouštích bude ještě možné najít fragmenty staré reality, jež příležitostně poskytnou útočiště nějaké šelmě nebo žebrákovi.

INFORMACE V DĚJINÁCH LIDSTVA

Pohled na informace jako na sociální pojítko nám pomáhá pochopit celou řadu aspektů lidských dějin, které se vzpírají vysvětlení pomocí naivního pohledu na informace jako na reprezentaci. Objasňuje historický úspěch nejen astrologie, ale i mnohem důležitějších počinů lidstva, například bible. Astrologii možná někteří smetou ze stolu jako svéráznou kapitolu dějin, bibli však nelze upřít, že v nich sehrála ústřední roli. Pokud by hlavním úkolem informací bylo přesně reprezentovat realitu, těžko bychom dokázali vysvětlit, proč se bible stala jedním z nejvlivnějších textů všech dob.

Bible se při popisu lidských záležitostí i přírodních jevů dopouští mnoha závažných omylů. Kniha Genesis tvrdí, že všichni lidé – včetně například Křováků z pouště Kalahari a australských Aboridžinců – pocházejí z jediné rodiny, která žila na Blízkém východě před zhruba čtyřmi tisíci lety.15 Podle knihy Genesis žili po potopě všichni Noemovi potomci pohromadě v Mezopotámii, ale po zničení babylonské věže se rozptýlili do čtyř koutů světa a stali se předky všech žijících lidí. Ve skutečnosti žili předkové Křováků v Africe stovky tisíc let, aniž by kdy kontinent opustili, a předkové Aboridžinců osídlili Austrálii před více než padesáti tisíci lety.16 Genetické i archeologické důkazy vylučují možnost, že by všechny obyvatele jižní Afriky a Austrálie před zhruba čtyřmi tisíci lety vyhladila povodeň a že by následně tyto oblasti znovu osídlili přistěhovalci z Blízkého východu.

Ještě závažnější nesrovnalost se týká našeho chápání infekčních chorob. Bible běžně líčí epidemie jako boží trest za lidské hříchy17 a tvrdí, že je lze zastavit nebo jim předcházet pomocí modliteb a náboženských rituálů.18 Epidemie však pochopitelně způsobují patogeny a lze je zastavit a předcházet jim dodržováním hygienických pravidel a používáním léků a vakcín. Tento výklad je dnes všeobecně přijímán i náboženskými vůdci, jako je papež, který během pandemie covidu-19 doporučoval lidem, aby se izolovali, nikoli aby se shromažďovali ke společným modlitbám.19

Přestože ve vysvětlení původu lidí, migrace a epidemií odvedla bible špatnou práci, velmi efektivně naopak spojila miliardy lidí a dala vzniknout židovskému a křesťanskému náboženství. Podobně jako DNA spouští chemické procesy, které propojují miliardy buněk do organických sítí, spustila bible sociální procesy, jež propojily miliardy lidí v sítích náboženských. A stejně jako je síť buněk daleko schopnější než jednotlivé buňky, také náboženské sítě toho dokážou mnohem víc než pouhý jednotlivec: například stavět chrámy, udržovat právní systémy, slavit svátky a vést svaté války.

Závěrem lze říct, že ačkoli informace ne vždy reprezentují skutečnost, pokaždé fungují jako pojítko. Jde o jejich základní vlastnost. Když tedy zkoumáme úlohu informací v dějinách, někdy má smysl ptát se: „Jak dobře reprezentují skutečnost? Jsou pravdivé, nebo ne?“ Zásadnější otázky však zní: „Jak dobře propojují lidi? Jakou novou síť vytvářejí?“

Je třeba zdůraznit, že odmítnutí naivního pohledu na informace coby reprezentaci reality nás nenutí odmítnout pojem pravdy ani přijmout populistický pohled na informaci jako na zbraň. Informace vždy zastávají propojující funkci a některé typy informací – od vědeckých knih po politické projevy – se mohou o propojení lidí snažit právě tím, že přesně reprezentují určité aspekty skutečnosti. To však vyžaduje zvláštní úsilí, které v případě většiny informací chybí. Proto se naivní pohled mýlí v tom, že vytvoření výkonnějších informačních technologií nutně povede k pravdivějšímu poznání světa. Pokud nepodnikneme žádné další kroky, aby se pravdě dařilo, důsledkem narůstajícího množství informací a jejich rychlosti bude, že relativně vzácné a drahé pravdivé výpovědi budou převálcovány mnohem běžnějšími a lacinějšími typy sdělení.

Když se podíváme na historii informací od doby kamenné až po dobu křemíkovou, pozorujeme trvalý nárůst propojenosti, aniž by se zároveň zvyšovala pravdivost nebo moudrost. V protikladu k naivnímu pohledu si homo sapiens nepodmanil svět díky schopnosti používat informace jako nástroj k přesnému reprezentování skutečnosti. Tajemství našeho úspěchu spočívá spíše ve schopnosti využívat informace k propojení velkého počtu lidí. Tato schopnost jde bohužel často ruku v ruce s vírou ve lži, omyly a mýty. Proto měly i technologicky vyspělé společnosti jako nacistické Německo a Sovětský svaz tendenci držet se bludných představ, aniž by je tato pomýlenost nutně oslabovala. Masové poblouznění ohledně rasových a třídních otázek naopak nacistické i stalinistické ideologii pomohlo k tomu, aby přiměly desítky milionů lidí kráčet společně v jednom šiku.

Blíže se na historii informačních sítí podíváme ve druhé až páté kapitole. Ukážeme si, že lidé během desítek tisíc let vynalezli různé informační technologie, které výrazně zlepšily propojenost a spolupráci, aniž by nutně vedly k pravdivějšímu zobrazení světa. Tyto informační technologie jsou staré stovky až tisíce let a stále náš svět ovlivňují – dokonce i v době internetu a umělé inteligence. Náš výklad začneme nejstarší informační technologií, jakou lidstvo používá. A tou je příběh.

2. KAPITOLA

Příběhy: Neomezené propojení

Jako druh vládneme světu ne proto, že bychom byli tak moudří, ale proto, že jsme jediní živočichové, kteří dokážou efektivně spolupracovat ve velkých skupinách. Tuto myšlenku jsem už rozvedl ve svých předchozích knihách Sapiens a Homo Deus, bez stručného shrnutí se však neobejdeme ani zde.

Schopnost homo sapiens flexibilně spolupracovat ve velkých skupinách má svůj předobraz u jiných živočichů. Někteří společenští savci, jako jsou šimpanzi, jsou ve své spolupráci značně flexibilní, a některé druhy společenského hmyzu, například mravenci, zase zapojují do kooperace obrovský počet jedinců. Šimpanzi ani mravenci však nezakládají říše, náboženství ani obchodní sítě. My lidé takové věci dokážeme: jsme totiž mnohem přizpůsobivější než šimpanzi a zároveň dokážeme spolupracovat v ještě větším počtu než mravenci. Ve skutečnosti neexistuje žádná horní hranice počtu lidí, kteří mohou kooperovat. Katolická církev sdružuje přibližně 1,4 miliardy věřících. Čína má asi 1,4 miliardy obyvatel. A globální obchodní síť spojuje zhruba 8 miliard homo sapiens.

Je to překvapivé – vždyť lidé si nedokážou vytvořit dlouhodobé blízké vazby s více než několika stovkami jedinců.1 Poznat jedinečnou povahu a historii člověka a vypěstovat si k němu pouto vzájemné důvěry a náklonnosti trvá mnoho let a jsou k tomu zapotřebí společné prožitky. Pokud by tedy sítě homo sapiens byly propojeny pouze osobními vazbami, zůstaly by velmi malé. Taková je situace například mezi našimi bratranci šimpanzi. Jejich typická komunita čítá dvacet až šedesát členů a ve výjimečných případech může velikost skupiny narůst až na sto padesát až dvě stě členů.2 Zdá se, že podobně tomu bylo i mezi dávnými druhy člověka, jako byli neandertálci nebo archaičtí homo sapiens. Každý kmen čítal několik desítek členů a mezi jednotlivými tlupami jen zřídkakdy docházelo ke spolupráci.3

Zhruba před sedmdesáti tisíci lety začaly různé skupiny homo sapiens projevovat nebývalou schopnost vzájemné spolupráce, o čemž svědčí rozvoj obchodu mezi nimi, předávání uměleckých tradic a rychlé rozšíření našeho druhu z africké domoviny do celého světa. Spolupráce má zřejmě počátek v evolučních změnách ve struktuře mozku a v rozvoji jazykových dovedností, od nichž se odvíjí naše schopnost vyprávět smyšlené příběhy, věřit jim a hluboce se jimi dojímat. Příslušníci druhu homo sapiens už nevytvářeli sítě pouze pomocí řetězců typu člověk–člověk, jako například neandertálci. Příběhy jim poskytly nový typ řetězců: člověk–příběh. Aby mohli spolupracovat, nemuseli se už znát osobně – stačilo, aby znali stejný příběh. A lidí, kteří znají stejný příběh, můžou být miliardy. Příběh tak dokáže fungovat jako jakýsi informační hub s neomezeným počtem zásuvek, k nimž se může připojit neomezený počet lidí. Například 1,4 miliardy členů katolické církve je propojeno prostřednictvím bible a dalších klíčových křesťanských příběhů, 1,4 miliardy občanů Číny skrze příběhy komunistické ideologie a čínského nacionalismu a 8 miliard členů celosvětové obchodní sítě spojují příběhy o měnách, korporacích a značkách.

Ani charismatičtí vůdci s miliony stoupenců nepředstavují výjimku, ale spíše potvrzení tohoto pravidla. Může se zdát, že císaři starověké Číny, středověcí katoličtí papeži a moderní korporátní titáni propojovali nebo propojují miliony svých přívrženců nikoli příběhem, ale coby lidé z masa a kostí svou vlastní osobou. Ve všech těchto případech však samozřejmě platí, že téměř nikdo nemá s lídrem vztah v osobní rovině. Místo toho se vazba k této osobnosti utváří na základě pečlivě vystavěného příběhu o ní – a v ten následovníci vkládají svou víru.

Josif Stalin, který stál v centru jednoho z největších kultů osobnosti v dějinách, si toho byl dobře vědom. Když jeho nezvedený syn Vasilij zneužíval svého slavného jména k zastrašování lidí, otec mu vynadal. „Ale já jsem přece taky Stalin,“ namítl Vasilij. „Ne, nejsi,“ odpověděl Josif. „Ty nejsi Stalin a ani já nejsem Stalin. Stalin je sovětská moc. Stalin je to, co stojí v novinách a co je na portrétech, ne ty, dokonce ani já ne!“4

Současní influenceři a veřejně známí lidé by s tím souhlasili. Někteří mají stovky milionů online sledujících, s nimiž denně komunikují prostřednictvím sociálních médií. Jen málokdy však dochází k opravdovému osobnímu propojení. Účty na sociálních sítích obvykle spravuje tým odborníků, kteří každý obrázek a každé slovo profesionálně upraví a dotvoří tak, aby naplňovaly představu o tom, čemu se dnes říká značka.5

„Značka“ je specifický typ příběhu. Budovat značku výrobku znamená vyprávět o něm příběh, jenž může mít jen málo společného s jeho skutečnými vlastnostmi, ale spotřebitelé se ho přesto naučí s výrobkem spojovat. Coca-Cola například investovala v průběhu desetiletí desítky miliard dolarů do reklam, které v různých obměnách vyprávějí příběh tohoto nápoje.6 Lidé už ho viděli a slyšeli tolikrát, že si mnozí spojují nápoj vytvořený smícháním vody a dochucovadel se zábavou, štěstím a mládím (nikoli se zubním kazem, obezitou a plastovým odpadem). Tomu se říká branding.7

Jak věděl už Stalin, značku lze vybudovat nejen pro výrobky, ale i pro jednotlivce. Zkorumpovaný miliardář se může prezentovat jako zastánce chudých, nechápavý idiot jako neomylný génius a guru, který sexuálně zneužívá své stoupence, jako ctnostný světec. Lidé si myslí, že mají vztah k osobě, ale ve skutečnosti mají vztah k příběhu, jenž se o ní vypráví. A mezi nimi je často propastný rozdíl.

Dokonce i příběh hrdinného holuba Cher Ami byl částečně výsledkem informační kampaně, jež si kladla za cíl zlepšit veřejný obraz této složky americké armády. V revizionistické studii z roku 2021 píše historik Frank Blazich, že ačkoli není pochyb, že Cher Ami utrpěl při doručování zprávy kdesi v severní Francii těžká zranění, některé klíčové body příběhu jsou diskutabilní nebo nepřesné. Na základě dobových vojenských záznamů Blazich prokázal, že velitelství se o přesné poloze ztraceného praporu dozvědělo asi dvacet minut před příletem holuba. „Přátelskou“ palbu decimující ztracený prapor tedy nezastavil on. A ještě zásadnější je, že jednoduše neexistuje žádný důkaz o tom, že holub nesoucí zprávu majora Whittleseyho byl skutečně Cher Ami. Mohl to být klidně jiný pták, zatímco Cher Ami možná utrpěl zranění o několik týdnů později a v úplně jiné bitvě.

Podle Blazicha byly pochybnosti a nesrovnalosti v příběhu holuba Cher Ami zastíněny jeho propagandistickou hodnotou pro armádu a přitažlivostí pro veřejnost. V průběhu let byl příběh tolikrát převyprávěn, že se skutečnost beznadějně propletla s fikcí. Novináři, básníci a filmaři přidali různé nereálné detaily, například že holub přišel kromě nohy také o oko a že byl vyznamenán Křížem za vynikající službu. Ve dvacátých a třicátých letech dvacátého století se Cher Ami stal nejslavnějším ptákem na světě. Když zahynul, byla jeho pečlivě zakonzervovaná tělesná schránka vystavena v Národním muzeu americké historie, kde se stala poutním cílem amerických vlastenců a veteránů první světové války. Jak se příběh postupně měnil v legendu, zastřel i vzpomínky pamětníků ze ztraceného praporu, kteří začali zpopularizovanou verzi přijímat za vlastní. Blazich líčí, jak důstojník praporu Sherman Eager desítky let po válce přivedl své děti do muzea a řekl jim: „Všichni vděčíte za svůj život tomu holubovi.“ Ať už jsou fakta jakákoli, příběh o obětavém okřídleném zachránci byl zkrátka lákavější.8

Ještě mnohem extrémnějším příkladem je Ježíš. Dvě tisíciletí vyprávění příběhů uzavřely Ježíše do tak nedobytné schránky vystavěné z příběhů, že je prakticky nemožné vrátit jeho osobě historické kontury. Už jen úvahy, že mohl být ve skutečnosti někým jiným, je totiž pro miliony zbožných křesťanů rouháním. Pokud víme, skutečný Ježíš byl typickým židovským kazatelem, který si kázáním a léčením nemocných získal menší okruh příznivců. Po smrti se však stal předlohou pro jednu z nejpozoruhodnějších brandingových kampaní v dějinách. Tento málo známý provinční guru, jenž během své krátké kariéry shromáždil jen hrstku učedníků a popravili ho jako obyčejného zločince, se po smrti dočkal rebrandingu – stal se z něj bůh, stvořitel vesmíru.9 A přestože se nezachoval žádný Ježíšův dobový portrét a bible na žádném místě neuvádí jeho popis, patří imaginární ztvárnění Ježíše mezi nejznámější ikony na světě.

Je třeba zdůraznit, že vytvoření příběhu o Ježíšovi nebylo záměrnou lží. Lidé jako svatý Pavel, Tertullianus, svatý Augustin a Martin Luther neměli v úmyslu někoho klamat. Promítali si do postavy Ježíše své upřímně prožívané naděje a pocity, stejně jako si my všichni běžně promítáme své pocity do našich bližních, rodičů a autorit. Zatímco marketingové kampaně bývají někdy cynickou hrou s dezinformacemi, většina skutečně velkých příběhů historie byla výsledkem zbožných přání a projekcí citů. Při vzestupu každého velkého náboženství nebo ideologie hrají praví věřící klíčovou roli a Ježíšův příběh změnil dějiny přesně z toho důvodu, že si získal obrovské množství oddaných věřících.

Tím, že se mu podařilo shromáždit obrovskou masu stoupenců, ovlivnil Ježíšův příběh dějiny mnohem více než Ježíš samotný. On sám chodil pěšky od vesnice k vesnici, mluvil s lidmi, jedl s nimi a pil, kladl ruce na jejich nemocná těla. Změnil tak život možná několika tisícům lidí v jedné menší římské provincii. Oproti tomu Ježíšův příběh obletěl celý svět – nejprve ústně pomocí drbů, historek a fám, později ve formě pergamenových textů, obrazů a soch a nakonec v podobě filmových trháků a internetových memů. Miliardy lidí Ježíšův příběh nejen slyšely, ale také v něj uvěřily. A tak vznikla jedna z největších a nejvlivnějších sítí na světě.

Skrze příběhy, jako je ten o Ježíšovi, dochází k rozšiřování již existujících biologických vazeb. Nejsilnějším poutem je pro člověka rodina. Je-li úkolem příběhu, aby si cizí lidé začali vzájemně více důvěřovat, může jim vnuknout myšlenku, že jsou členy jedné rodiny. Příběh Ježíše představil jako otce všech lidí, přiměl stovky milionů křesťanů považovat se navzájem za bratry a sestry a vytvořil společný fond rodinných vzpomínek. Až na výjimky v řádu jednotlivců nebyli křesťané fyzicky přítomni Poslední večeři, přesto o ní tolikrát slyšeli a viděli ji vyobrazenou v tolika podobách, že si ji „pamatují“ živěji než většinu rodinných večeří, kterých se reálně zúčastnili.

Je zajímavé, že Ježíšova poslední večeře proběhla v duchu židovského svátku Pesach. Podle evangelií Ježíš takto povečeřel s učedníky těsně před svým ukřižováním. V židovské tradici je smyslem této slavnostní večeře vytvoření a znovuprožití umělých vzpomínek. Židovské rodiny každoročně v předvečer Pesachu zasedají ke společnému jídlu a vzpomínají na „svůj“ exodus z Egypta. Mají si nejen vyprávět příběh o tom, jak se Jákobovi potomci osvobodili z egyptského otroctví, ale také vzpomínat, jak oni osobně trpěli v područí Egypťanů, jak osobně viděli, že se moře rozestoupilo, a jak osobně přijali od Jehovy na hoře Sinaj Desatero.

Židovská tradice hovoří jasně. Text pesachového rituálu (Hagada) trvá na tom, že „V každém z pokolení je povinností každého Žida vidět sama sebe, jako by on sám vyšel z Egypta“10. Pokud někdo namítne, že jde o výmysl a že tuto událost osobně nezažil, mají židovští mudrci připravenou odpověď. Tvrdí, že duše všech Židů v dějinách byly stvořeny Jehovou dávno před jejich narozením a že všechny tyto duše byly přítomny na hoře Sinaj.11 Jak v roce 2018 vysvětlil svým stoupencům na sociálních sítích židovský influencer Salvador Litvak: „Vy i já jsme tam byli spolu. […] Když plníme závazek vidět sami sebe jako ty, kdo osobně opustili Egypt, není to metafora. Exodus si nepředstavujeme, ale vzpomínáme na něj.“12

A tak každý rok při nejdůležitějším svátku židovského kalendáře miliony Židů předstírají, že vzpomínají na události, jež nezažily a které se s největší pravděpodobností vůbec nestaly. Jak ukazuje celá řada moderních studií, opakované převyprávění falešné vzpomínky nakonec způsobí, že ji člověk přijme jako skutečnou.13 Když se dva Židé poprvé setkají, mohou okamžitě pocítit, že patří do stejné rodiny, že spolu byli v otroctví v Egyptě a následně na hoře Sinaj. To je mocné pouto, které po staletí udržuje židovskou síť napříč kontinenty a staletími.

INTERSUBJEKTIVNÍ ENTITY

Židovský příběh vyprávěný o svátku Pesach vytváří rozsáhlou síť tím, že odkazuje na existující biologické příbuzenské vazby a rozšiřuje je daleko za jejich biologické hranice. Je zde však ještě revolučnější způsob, jak příběhy budují sítě. Podobně jako DNA mohou i příběhy vytvářet zcela nové entity – a dokonce mají schopnost posouvat skutečnost na úplně novou úroveň. Pokud víme, před vznikem příběhů se vesmír skládal z pouze dvou úrovní reality. Příběhy doplnily třetí.

Dvě úrovně reality, které předcházely vyprávění příběhů, jsou objektivní a subjektivní realita. Objektivní realitu tvoří věci jako kameny, hory a asteroidy – věci, jež existují, ať už o nich víme, nebo ne. Například asteroid řítící se k planetě Zemi existuje, i když o něm nikdo neví. Pak je zde subjektivní realita – tou je například bolest, potěšení a láska. Nenachází se ve vnějším světě, ale je skrytá jaksi „uvnitř“. Subjektivní entity existují jenom proto, že si je uvědomujeme. Nepociťovaná bolest je oxymóron.

Některé příběhy však dokážou vytvářet třetí úroveň reality, a sice intersubjektivní realitu. Zatímco subjektivní realita (jako pocit bolesti) existuje jen v mysli jednotlivce, ta intersubjektivní – zákony, bohové, národy, korporace nebo třeba měny – se vyskytuje ve velkém počtu myslí, které tak propojuje. Přesněji řečeno existuje v příbězích, jež si lidé mezi sebou vyprávějí. Informace, jež si o intersubjektivních entitách vyměňujeme, nereprezentují nic, co by existovalo před touto výměnou informací – teprve ta jejich existenci umožňuje.

Když vám řeknu, že mě něco bolí, není to akt, kterým bych svou bolest vyvolal. A když o bolesti mluvit přestanu, bolest nezmizí. Podobně prohlásím-li, že jsem viděl asteroid, nevytvořím ho. Asteroid existuje, ať už o něm lidé mluví, nebo ne. Jakmile si ovšem spousta lidí vypráví příběhy o zákonech, bozích či měnách, tak je právě tím také vytvářejí. Pokud o nich lidé mluvit přestanou, zmizí. Intersubjektivní entity existují díky výměně informací.

Ukažme si to na příkladech. Kalorická hodnota pizzy nezávisí na našem přesvědčení. Běžná pizza má patnáct set až dva a půl tisíce kalorií.14 Oproti tomu finanční hodnota peněz – a cena pizzy – závisí pouze a jenom na našem přesvědčení. Kolik pizz si můžete koupit za jeden dolar nebo za jeden bitcoin? V roce 2010 si Laszlo Hanyecz koupil dvě pizzy za 10 tisíc bitcoinů. Byla to první známá komerční transakce zahrnující bitcoiny – a s odstupem času také ta nejdražší pizza v dějinách. V listopadu 2021 měl jeden bitcoin hodnotu přes 69 tisíc dolarů; bitcoiny, které Hanyecz zaplatil za dvě pizzy, tedy měly hodnotu 690 milionů dolarů, za což by se daly koupit miliony pizz.15 Zatímco kalorická hodnota pizzy je objektivní realitou, jež mezi lety 2010 a 2021 zůstala stejná, finanční hodnota bitcoinu představuje intersubjektivní realitu – ta se v uvedeném období dramaticky měnila v závislosti na příbězích, které si lidé o bitcoinu vyprávěli a kterým věřili.

Uveďme si ještě jeden příklad. Řekněme, že se zeptám, zda existuje lochnesská příšera. To je otázka na objektivní realitu. Někteří lidé věří, že jezero Loch Ness skutečně obývají zvířata připomínající dinosaury. Jiní tuto myšlenku zavrhují jako fantazii nebo hoax. Během let proběhlo mnoho pokusů vyřešit tento spor jednou provždy pomocí vědeckých metod, jako jsou sonarové snímky a rozbory DNA. Pokud v jezeře nějaká obrovská zvířata žijí, měla by se objevit na sonaru a měla by zanechat stopu v podobě DNA. Na základě dostupných důkazů panuje vědecký konsenzus, že lochnesská příšera neexistuje. (Průzkum DNA provedený v roce 2019 nalezl genetický materiál tří tisíc druhů, ale žádnou příšeru. V jezeře Loch Ness se nachází nanejvýš pár pětikilových úhořů.16) Mnoho lidí může nadále věřit, že lochnesská příšera existuje, tato víra však nemění nic na objektivní realitě.

Státy jsou, na rozdíl od zvířat, jejichž existenci lze objektivními metodami ověřit nebo vyvrátit, intersubjektivními entitami. Běžně to tak nevnímáme, protože existenci Spojených států, Číny, Ruska či Brazílie považuje každý za samozřejmost. Jsou zde však případy, kdy se lidé na existenci konkrétních států neshodnou – a tehdy se ukáže jejich intersubjektivní povaha. Příkladem může být situace kolem izraelsko-palestinského konfliktu, kdy někteří lidé a vlády odmítají uznat existenci Izraele a jiní zase existenci Palestiny. V roce 2024 například vlády Brazílie a Číny tvrdily, že existuje jak Izrael, tak Palestina; vlády Spojených států a Kamerunu uznávaly pouze existenci Izraele a vlády Alžírska a Íránu pouze existenci Palestiny. Existuje celá řada dalších příkladů: od Kosova, jež v roce 2024 považovala za stát přibližně polovina ze 193 členů OSN,17 až po Abcházii, kterou téměř všechny vlády považují za suverénní území Gruzie, zatímco Rusko, Venezuela, Nikaragua, Nauru a Sýrie za stát.18

Koneckonců téměř všechny státy procházejí přinejmenším dočasně fází, kdy bojují o nezávislost a jejich existence je sporná. Vznikly Spojené státy 4. července 1776, nebo až poté, co je uznaly ostatní státy včetně Francie a nakonec i Velké Británie? V období mezi vyhlášením nezávislosti 4. července 1776 a podpisem Pařížské smlouvy 3. září 1783 někteří lidé, jako George Washington, věřili, že Spojené státy existují, zatímco jiní, například král Jiří III., tuto myšlenku rázně odmítali.

Spory o existenci států nelze vyřešit objektivním testem, jako je analýza DNA nebo průzkum pomocí sonaru. Na rozdíl od zvířat státy nepředstavují objektivní realitu. Když se ptáme, zda určitý stát existuje, je to otázka na jeho intersubjektivní existenci. Pokud se na tom shodne dostatečný počet lidí, pak existuje a může například podepisovat právně závazné dohody s ostatními vládami, nevládními organizacemi a soukromými společnostmi.

Ze všech typů příběhů byly pro vznik rozsáhlých lidských sítí vždy nejdůležitější ty, které vytvářejí intersubjektivní realitu. Vštěpování falešných rodinných vzpomínek jistě může být nápomocné, ale žádné náboženství ani říše nedokázaly dlouho přežít bez silné víry v existenci boha, národa, zákoníku nebo měny. Pro vznik křesťanské církve bylo například určitě důležité, aby si její stoupenci pamatovali, co Ježíš řekl při Poslední večeři; rozhodujícím krokem však bylo přimět lidi, aby uvěřili, že Ježíš je bůh, a nikoli obyčejný, byť možná inspirativní rabín. Při formování židovského náboženství zase bezpochyby pomohlo, že si Židé „vzpomněli“, jak společně vyšli z egyptského otroctví; rozhodující ovšem bylo, že se podařilo přimět všechny Židy, aby se řídili stejným náboženským zákoníkem – halachou.

Intersubjektivní entity jako zákony, bohové a měny jsou v rámci konkrétní informační sítě nesmírně mocné a mimo ni naprosto bezvýznamné. Předpokládejme, že miliardář ztroskotá se svým soukromým letadlem na opuštěném ostrově. Má s sebou kufr plný bankovek a dluhopisů. Když byl v Sao Paulu nebo v Bombaji, mohl tyto papírky použít k tomu, aby ho lidé krmili, oblékali, chránili a aby mu vyrobili soukromé letadlo. Ocitne-li se však odříznutý od ostatních členů naší informační sítě, stávají se jeho bankovky a dluhopisy náhle bezcennými. K tomu, aby mu opice na ostrově obstaraly jídlo či postavily vor, je použít nemůže.

SÍLA PŘÍBĚHŮ

Ať už prostřednictvím vštěpování falešných vzpomínek, navazování fiktivních vztahů, nebo formování intersubjektivní reality, příběhy měly vždy moc vytvářet rozsáhlé lidské sítě. A ty následně zcela změnily rovnováhu sil ve světě. Díky sítím založeným na příbězích se homo sapiens stal nejmocnějším ze všech živočichů, a získal tak zásadní náskok nejen před lvy a mamuty, ale také před ostatními pradávnými lidskými druhy, jako byli neandertálci.

Neandertálci žili v malých izolovaných tlupách, které – podle toho, co víme – spolupracovaly jen zřídkakdy a omezeně, pokud vůbec.19 Také homo sapiens doby kamenné žili v malých tlupách o několika desítkách členů. Schopnost vyprávět příběhy však jejich izolovanost prolomila. Tlupy se začaly vzájemně propojovat skrze uctívání předků, totemová zvířata a strážní duchy. Skupiny sdílející příběhy a intersubjektivní realitu se sdružovaly do kmenů. Každý kmen byl sítí tvořenou stovkou, nebo dokonce tisícovkou spolupracujících jedinců.20

Náležet k velkému kmeni mělo zjevnou výhodu v dobách konfliktů. Pět set homo sapiens mohlo snadno porazit padesát neandertálců.21 Kmenové sítě však měly i mnoho dalších výhod. Pokud žijeme v izolované skupině padesáti lidí a naše domovské území postihne dlouhé období sucha, je možné, že mnozí z nás zemřou hlady. Kdybychom se pokusili migrovat jinam, pravděpodobně narazíme na nepřátelské skupiny. Kromě toho bychom na neznámém území nejspíš obtížně sháněli potravu, vodu a pazourek (na výrobu nástrojů). Je-li však naše tlupa součástí kmenové sítě, mohli by v době nouze alespoň někteří z nás odejít žít ke vzdáleným přátelům. A pokud je naše společná kmenová identita dostatečně silná, naši soukmenovci by nás přijali a poučili o místních nebezpečích a možnostech. A my bychom jim to třeba za pár let oplatili. Kmenová síť tedy fungovala jako jakási pojistka. Minimalizovala riziko tím, že ho rozprostřela mezi mnohem větší počet lidí.22

Dokonce i v klidných dobách homo sapiens obrovsky těžili z výměny informací nejen s několika desítkami členů malé tlupy, ale s celou kmenovou sítí. Pokud jedna z kmenových skupin objevila lepší způsob, jak vyrábět hroty oštěpů, naučila se léčit rány pomocí nějaké vzácné léčivé byliny nebo vynalezla jehlu na šití oděvů, mohly se tyto znalosti rychle rozšířit i mezi ostatní skupiny. A přestože individuálně možná homo sapiens nebyli inteligentnější než neandertálci, skupina pěti set homo sapiens měla větší inteligenci než padesát neandertálců.23

UŠLECHTILÁ LEŽ

VĚČNÉ DILEMA

Naivní pohled na informace

Komplexní pohled na informace