Přeložil Milan Žáček

THE BOOK OF ELSEWHERE

Copyright © 2024 by 74850, Inc.

All Rights Reserved

Copyright © 2025 for the Czech translation by Milan Žáček

Copyright © 2025 for Cover by by Sister Hyde

Copyright © 2025 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-284-0823-7

NAŠIM MATKÁM,

za život, za vyprávění příběhů… za lásku

Pozemské když na tě zapomene:

Plynu – říkej tiché zemi sladce.

Jsem – tak řekni vody plynutí.

RAINER MARIA RILKE

(v překladu Václava Renče)

PROLOG

MÍSTNOST, PLNÁ NADCHÁZEJÍCÍHO NÁSILÍ.

Potom zalitá tím odporným bílým světlem ledek. Potom dovnitř vešel muž a posadil se mezi uzamykatelné skříňky. Z batohu vytáhl přístroj a spustil na něm protokoly. Chvíli byl o samotě, civěl na displej. Nakonec ho dovnitř následovali jeho druhové.

Muž pokračoval ve svých přípravách. Všichni ostatní vojáci měli vlastní rituály.

Dva se spolu smáli oplzlým vtipům. Další dva si v tiché soustředěné synchronii kontrolovali zbraně. Jiný, bez trička, energický, se spustil na podlahu a u nohou svých druhů prováděl kliky s tlesknutím. Dostavil se velitel tohoto nočního podniku. Mapu si prohlížel s tak soustředěnou pozorností, že to vypadalo, jako by ji našel v hrobce. První voják dál prováděl diagnostiku na svém skeneru.

Někdo přišel už připravený, nasoukaný do khaki bundy bez insignií, zazipované až k bradě, jako by mu byla zima. Nikdo mu nevěnoval pozornost. Když se však rozhlédl po místnosti, střetl se pohledem s mužem se skenerem, a kývli na sebe.

Ozvaly se dveře, naposledy. Tentokrát k tomu, kdo stanul na prahu, vzhlédli všichni.

Vysoká štíhlá mužská postava v neoznačeném tmavém oblečení, zadívala se na ně zpod dlouhé ofiny černých vlasů.

Rýsovala se jako nehybná silueta.

Sám mezi svými druhy, muž se skenerem pokradmu pohlédl na jednoho z těch, kdo si připravovali zbraň, leč dotyčný naopak upíral pohled na nově příchozího, stejně jako všichni ostatní.

Tmavovlasý muž postoupil do místnosti, nehybnost se narušila a všichni se vrátili do dřívějšího stavu. První muž opět pozvedl skener, kontroloval jeho chod, věšteckým displejem obsáhl celou místnost. Ještě ho na okamžik nechal spočinout na tom, po kom se tak pokradmu díval, přičemž na přístroji přepínal rejstříky a vojáky proměňoval v krajinu barevných obrysů.

Nově příchozí stanul v koutě, sám a se svěšenou hlavou. Někdo k němu přistoupil.

Muž se skenerem svraštil čelo. Nezaváhal kvůli tomu jedinečnému víru tmy na displeji: viděl, že tmavovlasý muž se tak manifestoval už mnohokrát. Zakolísat ho přiměla anomálie toho, kdo k němu přistoupil – toho menšího vojáka v té těsně upnuté bundě. Na displeji se jevila bílá a matná, jak by se tam oblečení projevovat nemělo. Bunda žhnula. Byla zaštítěná.

„Hej!“ pronesl manipulátor skeneru k tomu, co viděl na displeji. „Ulafsone?“ Přihlížel, jak voják v bundě opatrně přistupuje k unikátu jejich Jednotky.

Byl příliš daleko, aby ho bylo slyšet. Odskroloval k nastavení audiozáznamu, aby si přečetl přibližný odhad toho, co UI skeneru rozeznala z pohybu rtů a slabých okrajů zvukových vln, ale nic zřetelného odečíst nedokázala.

Vysoký muž se otočil a uviděl, jak se k němu Ulafson blíží a šeptá, jako by ho o něco naléhavě prosil. Ulafson rozepjal paže a zničehonic se přiblížil rychle. Jeho cíl si ho prohlížel, aniž cokoli cítil. Potenciální objímač byl čím dál blíž, něco nehlasně vyslovoval a vypadal, jako by brečel, a muž se skenerem na něj opět houkl: „Hej!“ dost hlasitě na to, aby se teď všichni otočili a všichni vykřikli, když spatřili, jak voják v zazipované bundě vytáhl z kapsy pistoli, a vzlykl, už to bylo vidět, a pistoli namířil nikoli na postavu, k níž klopýtal, ale obecně do místnosti, na každého, kdo teď přihlížel.

„Už se nepřibližujte!“ křikl.

Vysoký muž s černými vlasy natáhl ruku a dlaní spočinul na hrudi přicházejícího, a tím mu zabránil v dalším postupu. Nedal mu ránu, nesrazil ho, jen ho zastavil. Cíl se smutnou tváří nepromluvil ani se jinak nepohnul, menšího muže jen dál držel na vzdálenost paže, když se pokoušel zdolat poslední úsek.

Muž v bundě se oháněl a vrčel, zatímco ho ten druhý držel v bezpečné vzdálenosti, a levou rukou si rozepnul svršek, sáhl do nějaké vnitřní kapsy. Pak se ozvalo cvaknutí a zableskl se kov.

„Zbraň!“ křikl někdo, jako by zbraň už nedržel a nemířil jí na ně, na ty, vedle nichž v minulosti zabíjel a málem umřel. „Ulafsone, ne!“ ozval se další hlas.

Výstřely.

Velmi hlasité.

Ulafson sebou zaškubal v křeči, když se voják s puškou, na kterého pohlédl jeho druh, zapřel a s vyděšeným výrazem pálil krátké dávky, vysílal střely do horní poloviny hrudníku a stehen, snažil se netrefit to, pro co voják v bundě sáhl, a Ulafson pod tímto náporem vykřikl a upustil pistoli, ale zůstal stát, kdovíjak, pořád se oháněl, nemotorně šátral, zatímco se projektily zarývaly i do jeho vlastního cíle, který se dál tvářil netečně, i když se z něj rozlévala krev.

Pak sebou ale škubl a ruka mu sklouzla. Právě ty střely, které muže v bundě zabíjely, ho nakonec kolem napjaté paže jeho kořisti natlačily do těsného klinče. S posledním vítězoslavným výdechem zmáčkl skrytou spoušť.

Místnost se znovu naplnila, tentokrát kouřem, kovem, hlukem a ohněm.

PRVNÍ MUŽ, KTERÝ PŮVODNĚ VSTOUPIL DO MÍSTNOSTI, nebyl ten úplně poslední, kdo z ní vycházel, ale přesto se zdržel po celou dobu náročného a notně krvavého úklidu.

Nacházel se v obstojné vzdálenosti od zóny výbuchu, napůl chráněný těmi, jejichž ostatky se před jeho zrakem nabíraly, označovaly a shromažďovaly s takovými cáry úcty, jaká se mohla projevit cákancům. V hlavě si přeříkával jejich jména. Nevěděl, kolik dosud živých se už neprobudí. Kolik z nich se, jako on, vrátí po řádné pauze na bojiště. Kolik z nich se kolem něho provleklo, aby ze sebe smyli své přátele.

Ruka na jeho rameni. Kolega, který vypálil jako první.

„Jdeš?“

„Přijdu za vámi,“ odpověděl.

Na opačném konci místnosti stál velitel týmu – na mapu zapomněl, pod krví klidný výraz v obličeji. Zapálil si doutník, přimísil jeho kouř do puchu střelného prachu a bylin.

Na lavici, ve středu spálené rudočerné hvězdy, seděl tmavovlasý muž, kterého s sebou chtěl vzít obětník.

Nad rty jeho tvář nabyla klidného, téměř čistého výrazu, byť ji ještě před chvílí chránila brada, z níž teď zbývala jen troska, hroty čelisti, z nichž odkapávala krev a odpadávaly kousky kůže. Seděl s lokty na stehnech. Ve vypálené jeskyni, kde onen muž míval hruď, operátor zahlédl páteř. Zahlédl pohybující se vnitřnosti, podobné rybám vyrušeným světlem.

S rukou dole jemně natáčel skener, oba nahrával. Stále ho měl nastavený na zvukový záznam.

Když promluvil velitel týmu, na displeji skeneru naskakovala slova.

–Jsi v pořádku, hochu?

Sedící muž nevzhlédl. Vyvzdechl krev a pohnul zdevastovanými ústy.

–Vyčerpaný / Výčep marný / [?] četl operátor.

–Panebože, to je bordel, pokračoval ten druhý. –Co si kurva myslel?

Dotázaný jen pokrčil rameny. Sáhl pod převis masa svého torza a něco ze sebe vytáhl. Podržel to v ruce.

–? Skoro / Sklo / ? napsal přístroj, že řekl.

–Jo, řekl ten druhý. –Byl obalený lahvema. Technici zjistí, co v nich bylo.

–Ocet čtyř zlodějů, zprostředkoval přístroj odpověď zničených rtů. –A svěcená voda. Kamenná sůl / stůl [?] a ty hřebíky jsou z podkov. A je to i cítit. Šalvěj. Odpálil hořící šalvěj.

–Jak to myslíš? Jak to víš?

–Vím, jak jsou sůl a ocet cítit v ráně. Ulafson tu bombu napěchoval / na pět schoval? kouzly. A, Keevere, to není všechno.

Zničená tmavovlasá postava natáhla ruku s maličkým útržkem spáleného a zakrváceného papíru.

–Tohle jsem měl pod žebry.

–Nedokážu to přečíst.

–Je to jméno.

Gestem obsáhl místnost a pokračoval.

–Většina / věší na? bouchla, ale zbyly útržky. Jména. Jména mrtvých Jednotky. Těch, co se dostali moc blízko.

Oba muži se na sebe chvilku dívali.

–Jsem strašně vyčerpaný, řekl sedící muž. Ze spáleného srdce mu kapalo. –Tím vším. Znovu ukázal na místnost. Pak na sebe. Nakonec vzhlédl a zničehonic se z něho ozvalo jakési zabublání.

Starší muž se zeptal: „Směješ se?“ Pronesl to dostatečně nahlas, aby operátor nepotřeboval číst slova.

–Je to doutník, odpověděl ten druhý, když se operátor opět podíval na displej. –Déjà vu.

Příběh doktorův

NEMÁM MNOHO ČASU. TATO SLOVA PATŘÍ K TOMU poslednímu, co kdy napíšu. Toto vědomí mě rmoutí. Ne kvůli mému konci: starý jsem dost. Ale kvůli mému žalostnému stavu. Když dokonce i ta oddaná fenka, zvíře schopné lásky prosté komplikací, jež zabarvují lidské city, ode mě odvrátí znechuceně tvář, sklíčenost je zcela přirozená. Vím, že Lun reaguje na zápach léků na mou čelist, ale to je jen chabá útěcha. Její nevraživost ve mně probouzí pocit zahanbení, jakkoli se od něho možná snažím distancovat, pocit, že jsem provinilec, opouštěč, když v ní vyvolávám takovou reakci.

Samozřejmě ještě ostřejší než onen bezprostřední žal jsou obavy ohledně těch mých příbuzných, kteří nebyli – doufám, že prozatím – schopni opustit svůj domov. Neumím si představit tmu, která pohlcuje Rakousko, a pravděpodobně celou Evropu, nucené se chvatně stáhnout.

Centra mé bolesti nejsou na obskurních vedlejších cestičkách mé mysli nepropojená. Lunina neschopnost se mi podívat do očí mi připomněla tvář Dolfi, z řad mých sester, která také odvracela pohled.

Bolest mě bude doprovázet, dokud se nerozloučím naposledy.

Nevím, v koho vkládám naděje, že najde tento vzkaz. Možná ho svěřím plamenům. Ale po téměř dvaceti letech konečně svěřím tyto vzpomínky papíru. Psaní jsem vždycky využíval, abych zjistil, co si myslím. A uvědomuji si, že nemám chuť nechávat podobná tajemství neprozkoumána. Rád bych věděl, co si o tomto myslím.

Poněvadž je mi smrt tak blízko, a je všude kolem, jak bych mohl, jako někdo, kdo nachází takovou důležitost v návratu toho, co bylo pohřbeno, udělat něco jiného než se znovu vrátit k té specifické návštěvě ze své minulosti?

Moje hloubání nad Thanatem vychází především ze svědectví těch, kdo se vrátili z velké války. Velká řada jejich snů byla přímým znovuprožíváním hrůz. Pakliže je hnacím prvkem nevědomí především únik před nepotěšením, odkud se vzaly podobné opakované návraty k utrpení? Setkání s takovými chudáky mi vyrážela dech. Ale informace jen zřídkakdy postačují pro změnu uvažování. Zapotřebí je šoku, zcela svébytné osobní krize.

Měl jsem jednoho pacienta.

Setkali jsme se pouze třikrát. Byla to dlouhá sezení. On byl vysoký, tmavovlasý a dobře stavěný muž středního věku. Nosil drahý oblek a díval se mi do očí a pevně mi tiskl ruku. Považoval jsem ho za vojáka. Považoval jsem ho za jednoho z navrátilců, jemuž se výtečně daří zastírat opakující se noční můry.

Řekl mi, že si přeje sám sebe pochopit.

Ten první den si vybavuji velice živě. Pamatuji se, že jsem seděl v šedém ranním světle, vedle něj, před sebou zápisník. On ležel na pohovce. Poslouchal jsem, jak mi tím svým jemným, naléhavým hlasem vypráví příběh svého života.

Jeho první slova na sezení – stále mám své poznámky, ač je brzy zničím – podtrhla má podezření ohledně toho, co na něj zaútočilo.

„Já zabíjím, zabíjím a zase zabíjím,“ říkal. „A pravda je taková, že bych si rád odpočinul, anebo dělal něco jiného, myslím tedy něco jiného, než zabíjel, nebo aspoň měl možnost to dělat, jenže ne, zabíjení se vždycky vrátí a přemůže mě. A někdy, ne moc často, ale stalo se mi to v životě už mnohokrát, umírám. A to bolí. A je to krvavá záležitost. A cítím každou ránu. Každý řez v těle. Cítím ožehnutí a výbuch každé bomby.

A pak jsem zase zpátky.

Vrátím se a zabíjím, zabíjím a zase zabíjím, a nakonec zase umřu, a celý ten kolotoč pokračuje. Takže mi prosím řekněte, Herr Doktor,“ obrátil se na mě, „co jsem to za člověka?“

Víte, domníval jsem se, že mi popisuje jeden z těch márničních snů, kterých jsem už slyšel velkou spoustu. Chápal jsem to tak, že se mě ptá, jako jsem se ptal tehdy i já, proč se nevědomí vrací k takovým masakrům. Ale tento muž, jehož nebudu jmenovat, se zvedl a natočil hlavu, aby se na mě zadíval zpříma, čímž porušil protokol, který prosazuji, a já před jeho pohledem nemohl uniknout. A způsobil mi první ránu toho dvouhrotého damašského šoku, který rozmetal všechna moje paradigmata.

„Vracím se,“ řekl ještě jednou a na pozadí toho klidného tónu, s nímž pronesl to přízračné tvrzení, jsem pochopil, že mé dřívější teorie nepostačují, aby se vypořádaly s tak existenciálními a každodenními hrůzami.

Tehdy jsem si pořád myslel, že mi svěřil jakousi téměř bájnou pravdu.

A ona to, mimo jiné, taková pravda byla.

Ale všiml jsem si, že ten muž do mě vidí, vidí, co si myslím. Zavrtěl hlavou. A – vlídně, jako by si uvědomoval mou sílící hrůzu, a ačkoli jsem neřekl jediné slovo – dodal: „Ne, Herr Doktor, ne. Nebo nejen to. Všechno znamená něco jiného, to je pravda, ale někdy to také znamená přesně to, oč jde. Prosím, vyposlechněte si mě. Jsem tady, abych se vás zeptal: Proč? Co jsem zač?“

Nedovoloval mi odvrátit zrak. A pak bodl druhý hrot. Věděl jsem, co se chystá říct, a pochopil jsem pravdivost jeho slov. Tehdy jsem pochopil, že vedle symbolického rozměru platí jeho výrok i doslovně. A pochopil jsem, že po tom dnu už nebudu stejný člověk. Že mě něco pronásleduje.

„Zabíjím,“ sdělil mi, pomalu a nesmiřitelně. „Umírám,“ řekl. „Vracím se.“

ZNÁMKY ŽIVOTA

PO OBOU STRANÁCH ŠIROKÉ HLAVNÍ TŘÍDY MÍŘÍCÍ z centra města se budovy snižují, jako by všechny ty podsadité věžáky a zaprášené a vybledlé výlohy s levnými dorty a párty potřebami, prodejny použitého nábytku, opravny kopírek a upadající notářství byly vystaveny tlaku oblohy. Touto trasou se ubíral muž – říkejme mu muž. Nad tou predátorskou oblohou se zamýšlel. Nevrtěl hlavou – v této epoše se veškerých irelevantních pohybů zřekl –, ale rychle mrkal, a kdybyste ho znali, dost možná byste v jeho reakci rozeznali známku toho, jak je upoutaný vlastními představami.

Byl to vysoký a statný muž, a kdyby mu ti, jež míjel, věnovali pozornost, ve většině případů by ho považovali za bělocha. Měl na sobě šedého bombera a černé džíny a kolem vousů a skleslé tváře mu poletovaly pramínky tmavých vlasů. Daleko za ním: reflexní skleněné tabule bank a finančních a rentiérských výškových budov, průčelí z hranatého bílého a našedlého kamene ordinérně imitující jakési smyšlené Řecko, falešný obsidián, hotely pojmenované, bezpatkově, po postavách z místních bájí nemilovaných opozičníky.

U malých parků se třída zužovala pod dohledem bytových domů, rzidencí, v místní řeči tak nazvaných podle honosných obytných rezidencí v New Yorku, které lehce připomínaly. Slunce za mraky nehřálo, byť se jasně blyštělo, takže chodce míjející poutníka ohlašovaly nebo následovaly dlouhé neurčité stíny. Lidé posedávali na schůdcích bodegas, krámků s potravinami, kde se hašteřili nad partiemi kostek a jeho ignorovali. U dveří kostela z vlnitého plechu kněz potahoval z povislé cigarety. Ten muži ostražitě kývl na pozdrav a muž mu stejným způsobem odpověděl. Při jeho příchodu ustrnuli dva chlapci probírající se kovovým šrotem na místním recyklačním dvoře. Muž se na ně nepodíval a oba si něco zašeptali, ale jejich poznámky přehlušil bolestný skřípot drceného auta.

Hoši, nechte toho muže na pokoji. Dá-li se tomu vyhnout, tento muž už sice děti nezabíjí, ale přesto ho raději nechte na pokoji.

Chlapci byli protřelí, jako divocí psi, kteří muže nespouštěli z očí, a nepřibližovali se.

DÁL DO NEJODLEHLEJŠÍCH KILOMETRŮ MĚSTA. MEZI sklady a sídliště, prázdné pozemky využívané jako parkoviště a shromaždiště drobných obchodníků.

Skulinami ve zdech muž viděl seschlé venkovské travnaté pláně. Stanul pod panáčkem prosvíceným červenou ledkou a kolébajícím se ze semaforu, absurdně se vyjímajícím na křižovatce mezi ničím a ničím. Protože uslyšel sirénu, počkal na obrubníku. Byla to vzdalující se sanita, nikoli policie.

Když se objevil zelený panáček, muž přešel na druhou stranu a boční uličkou se dostal do vnitrobloku vymezeného ze všech stran nepravidelnými dvou a třípatrovými domy, posetého graffiti a zavaleného odpadky. Stála tam bezkolá, zaprášená a plevelem prorostlá dacia a kromě ní, u zavřených garážových vrat na opačném konci prostoru, vrak druhého vyhořelého auta.

Prohlédl si okna. Nevzrušeným krokem přešel k rozvalině. Předešlou noc silně pršelo, ale ve vzduchu se stále vznášel palčivý zápach spáleniny a ohořelého plastu. Vytáhl klíč z kapsy a na plechových vratech odemkl visací zámek a otevřel je natolik, aby mohl proklouznout dovnitř. Potom za sebou zavřel a vrata zevnitř zajistil závorou.

Přízemí zabírala strojní dílna. Pásové pily, hydraulické lisy, soustruh obklopený blyštícími se drobnými spirálami hoblin. Z velké výšky na něj ukázal prst šedého světla, vnikající dovnitř špinavým sklem v místě, kde ho prorazila kulka. Podlahu tvořily špinavé zastrugy oleje smíseného s prachem, poseté matnějšími černými sraženinami, o nichž věděl, že jsou tvořeny krví. Člověk by potřeboval specializovanější znalosti, aby pochopil, že tyto šmouhy vznikly záměrně, aby skryly příběh, který by mohly vyprávět zdejší stopy. On tyto znalosti měl. Přešel k vysoké skříňce s nářadím v nejtmavším koutě místnosti. Odtáhl ji od stěny a odhalil dveře. I ty odemkl. Za nimi se skrýval žebřík. Začal po něm slézat.

Sestupoval do tmy, dokud se nedotkl země, pak zapnul svítilnu.

Strop tunelu se mu nad hlavou klenul na dlaň vysoko. Ve výšce očí z něho visely holé žárovky, před jejichž září musel odvracet zrak, aby se po každé nemusel ohnat.

Zaposlouchal se. Kapání, slabá synkopace. Šepot sesedající se půdy.

Muž vykročil, uhnul žárovce. Stáčel se spolu s chodbou, přes nízký práh prošel doleva do maličké komůrky. Pozvedl svítilnu v oblouku, v němž zazářily studené flíčky na stěně. Kužel jeho světla našel a následoval trasu, kterou se ubíraly projektily, dírky vyražené v betonu, jež doplňovaly tmavé cákance krve na poncích, troskách notebooků, tělech trojice mužů, kteří tu přes sebe popadali se zvláštní precizností, končetiny rozprostřené jako ruce a nohy tanečníků v baletních pózách.

Pod hnilobou cítil něco žíravého. Pravou botou přetočil horní mrtvé tělo, a aniž hnul brvou, prohlédl si rozpuštěnou masu, kde z krusty rozškvařeného masa v minulosti vystupovaly obličej, zuby, nosní kůstky a lebeční oblouky. Podíval se do prázdných očí.

„Takže?“ zeptal se. Promluvil vlídným hlasem. Nehovořil k mrtvole, nýbrž k místnůstce. „Co říkáš?“

Komůrka neodpovídala. Věděl, že tomu tak bude. Položil prsty na zmasakrované tělo, ale jeho tajemství mu zůstávala skryta.

Zpátky do tunelu.

Druhá komora, prázdné stojany na zbraně. I k nim zašeptal. Čtvercová místnost, závratně vysoká, slabé světlo snášející se z díry připomínající odtokový otvor, který vedl vysoko do dne, do oblohy za mřížkou. Okraji světla se nechal zalévat, jako by byl Bastet v jejím luxorském chrámu.

Převržené židle, prázdné zásuvky, monitory na stěnách, uprostřed každého jeden průstřel. Na místě nezůstaly žádné počítače. Další, větší místnost. Dvoupatrové postele: místo na spaní pro deset lidí. Konzervy na policích. Lednička, mikrovlnka ve spojnici dvou stěn, v protějším rohu záchod a sprchová tryska nad odtokem. Kolejnice kolem sprchy směřující k podlaze, kde ležel igelitový závěs. Poslední dveře v nejvzdálenější stěně místnosti, vytržené ze závěsů, teď zešikma na hromadě popadané hlíny. Za otvorem tma zahuštěná sutí.

Místnost někdo stylizoval do podoby chrámu s obětinou uprostřed, zikkuratem mrtvých, vypínajícím se do výšky hlavy. Šest mužů a tři ženy. Muž jejich počet už znal; z tohoto neumělého architektonického díla to nebylo poznat, tohoto kuželu končetin a tmavých svršků a ostatků tváří propletených v chladné orgii nehrobového masového hrobu. Stíny mrtvých se odplazily od jeho světla. Koagulát si neudržoval ani posmrtnou vzdorovitost, ostrý loket nebo trčící koleno; jeho obrysy změkly sekundární ochablostí a působením gravitace, okraje rozmazal korozivní maskovač jednotlivostí. Mezi zatuhlým slizem masa a opasků a krosen jako krasová krajina vyčnívaly hroty a pahýly polámaných zbraní.

Muž se posadil ke stolu.

„Co říkáš?“ zeptal se. Místnost nic neříkala. „Bylo by fajn něco pochopit. Přinejmenším.“

Svítilnu položil tak, aby ozařovala mrtvá těla. Zapřel se o lokty a sepjal ruce. Když opět promluvil, kdybyste ho slyšeli, nepoznali byste, co říká, i když byste možná zaregistrovali změnu v kódu, posun od živého k dávno mrtvému jazyku, a možná byste zachytili, že každý slovní obrat, který pronesl, byl další otázkou.

HODINY.

Občas svítilnu vypnul a seděl ve společnosti tmy. Stejné jako prázdnota před vším, pod vším, po všem. Dvakrát místnost obešel, procházel krví, vystřelenými nábojnicemi a dalšími věcmi. Stanul v ústí zataraseného tunelu a chvíli se nad ním zamýšlel. Pohlédl na každé spací místo, ale nikam se nenatáhl ani pod polštáři nešátral po denících nebo milostných psaních. Věděl, že takové pátrání už proběhlo. Čekal a to, v co doufal, nepřicházelo.

Muž věděl, že je noc, když k němu z tunelu dolehly kročeje.

Neotočil se. Svítilnu položil na patku tak, aby nad ní tlumeně zářil nízký strop a on byl podsvícený. Kroky se přiblížily až k němu, a ustaly.

Od prahu se ozval hlas.

„Zdravím, B.“

„Ahoj, Keevere,“ odpověděl muž.

Nově příchozí přešel před něj. Pevně stavěný, svalnatý muž v nevýrazném oblečení. Měl krátce střižené vlasy a snědou tvář s hlubokými vráskami.

„Přišel jsi zase navázat kontakt?“ zeptal se Keever.

„Tak to označuješ ty,“ odpověděl muž, „já ne.“

„Ty bys to popsal jak?“

B zavrtěl hlavou.

„Já pro to označení nemám. Jen jedno podstatné jméno. A není anglicky. Toska.“

„Smutek?“ zeptal se Keever. „Ty jsi smutný? O tohle se tu jedná?“

„Nevěděl jsem, že umíš rusky,“ řekl B. „Každopádně jsem řekl toska: ‚smutek‘ to tak úplně nevystihuje.“

Keever se posadil. Pohledem zabloudil k rozbitým dveřím a přecpané ruině a hlíně za ní. Potom pohlédl na hromadu mrtvých.

„Chceš si o tom promluvit, synku?“ zeptal se. „Tvoje skleslost pro mě není žádná novina. Neříkej mi, že skleslý nejsi. Už od Ulafsona.“

B nevzhlédl.

„Hele.“ Keever ukázal na otrhaný lem mikiny s kapucí v nahromaděné změti. Hodně zvláštní oranžová, památeční kus oblečení z turné nějaké popové skupiny. „Na to si vzpomínám. Ten hajzl mě setřel. Byl to nejvyšší hlavoun, že?“

„‚Skleslost‘,“ řekl B. „Hm. Nejsem přímo smutný. Přesnější výraz bude spíš... zvědavý. Jen se...“ Zavrtěl hlavou. „Jen se snažím slyšet, co je pro mě k slyšení.“

„Jsi si vůbec jistý, že nějaký vzkaz existuje?“

„Ne. Jak jsi mě našel, Keevere?“

„B. No tak. Pokolikáté to teď je, potřetí? Nejsi tak záhadný, jak si myslíš.“

„Já nikdy netvrdil, že jsem záhadný.“

Keever pohledem znovu zabloudil k vybledlé mikině. B ho sledoval a věděl, že si připomíná masité pleskání kulek, tlak, úder hlavou, ten, co přišel od B.

„Tak tady tě máme,“ řekl B.

Keever se na něj podíval. Na jeho čelo, které subjektu v podstatě rozstřelilo lebku.

B a Keever byli na ticho dávno zvyklí.

Keever chvíli seděl ve studeném stříbru linoucím se ze svítilny. B zkoumal konfigurace smrti s precizností učence.

„Co ti to sděluje?“ zeptal se Keever nakonec.

B civěl do černočerné tmy za posledními dveřmi, do tmy pod zemí.

„To je dobrá otázka,“ odpověděl. „Je to blízko, Keevere. Ale není to úplně ono.“ Ukázal do tmy. „Pokud jde o čtení, nepřečtu to. Pokud je to, co po sobě zanecháme, text, když uděláme, co uděláme, není v žádném jazyce, jaký jsem schopný přečíst.“

„A ty dokážeš číst ve všech jazycích.“

„Já dokonce ani necítím nic zvláštního. Ale cítím, že bych měl.“

„Tohle dál dělat nemůžeš, synku,“ opáčil Keever. „Výsledek znáš. Když něco pročešeme, už tam není přístup bez ohledu na to, jestli je to vyčištěné. Dovnitř, ven, žádné stopy. Žádná identifikace, žádná upozornění, výmaz z databází, žádné otisky prstů, rozstřik enzymu, žádné tváře...“ Ukázal na hromadu mrtvol. „My, nebo oni. A když teď někdo zmerčí chlápka jako ty, co se tady potuluje? Nemůžeme riskovat, že tě někdo uvidí.“

„Nebo tebe,“ namítl B. „Jsi tady přece, ne?“

„Nedal jsi mi na vybranou. Jsem tady jenom proto, abych na tebe dělal tytyty.“

B vstal a odešel z kruhu světla.

„Keevere, kolik procent lidí v Jednotce mi vydává rozkazy?“ Neznělo to zlostně. „Vědí, že je uposlechnu, jenom když budu chtít. V tom případě neposlouchám, rozumíš, a ony to nejsou žádné rozkazy. Vědí – a ty taky –, že mi nezáleží na tom, na čem záleží jim. Je to účelové ujednání, v pořádku. Ale nechápu, proč s ohledem na tohle všechno hrají tuhle šarádu. Vydávání ‚rozkazů‘. Proč tě nutí takhle markýrovat. Proč dostávám sprda.“

Keever pokrčil rameny. „Nemám tucha.“

„Radši by měli mít pravidla, co jsou mi ukradená,“ řekl B, „a co porušuju, než je nemít vůbec. Myslím, že neuposlechnutí rozkazu je menší zlo než nezávislost.“

„Jak říkám,“ zopakoval Keever. „Nevím. Mně jen řeknou: ‚Běž říct B, aby to už nedělal,‘ a já, na rozdíl od tebe, jdu a příkaz splním. Takže jsem tady. Splnil jsem rozkaz.“

„A teď co?“

Keever vyšpulil rty. „Nevím. Napadlo mě, že by ti třeba bodla společnost.“

Rty vyšpulil i B. „To nevím. Jestli by mi bodla.“

„No,“ nadechl se Keever, „jak říkám, jsem teď tady a dělám tytyty.“ Slova doprovodil odpovídajícím pohybem prstu. „Půjdu nahlásit, že subjekt Unute opět odmítl dodržet protokol.“

„Udělej to.“

„V klidu.“ Keever vstal a jemně poplácal B po rameni. B mu nevěnoval větší pozornost. Jen poslouchal, jak se Keever vzdaluje. Když opět osaměl, položil dlaň na žárovku svítilny. Místnost potemněla a jemu žhnula ruka.

Otočil se, když o několik málo minut později opět uslyšel kroky, blížící se mnohem rychleji, než tomu bylo v předchozím případě. Stál čelem k ústí tunelu, když se k němu Keever vrátil.

„Vzkaz,“ pronesl Keever. „Přišel, když jsem se dostal na povrch.“

„O co jde?“

Keever ukázal na poslední zatarasený dveřní otvor. Do tmy a suti.

„Základna zaznamenala...“ Zamračil se. „Prý zaznamenala nějaký výstup. Z jednoho Thakkova TTE skeneru.“

„Cože?“

„To musí být nějaká chyba,“ odpověděl Keever. „Je neaktivní od... víš jak dlouho. Ale vědí, že tu jsem, a vědí, že tu jsi ty...“

„A jaká je pravděpodobnost?“

„... a chtějí, abysme to prověřili.“

„Co přesně říkají, že zjistili?“

„Podívej, víš, že je to primitivní signál, a je pěkně chaotický, i když funguje jak...“

„Co zaznamenali?“

Keever zamrkal.

„Známky života.“

B se mu chvíli upřeně díval do očí.

A pak najednou, dřív, než Keever vůbec zaregistroval, že se pohnul, byl u dveří.

Dřepěl na položených dveřích, natahoval ruce přes práh a lomcoval za nimi polorozpadlými nosníky, nabíral kamínky posetou sesutou zeminu v zataraseném tunelu a vrážel do ní ruce, to vše v znepokojivé parodii chirurgické operace.

„B, zpomal trochu,“ houkl na něj Keever. „Podívej, tys nebyl... Když k tomu došlo, byls ve svojí zóně, ale říkám ti, že já to viděl, nebyl to jen ten sesuv. Viděl jsem...“ Zakolísal. „Viděl jsem, jak Thakka mizí. On i Grayson. Byli fuč. A zmizel signál. Bylo to, když...“

Tehdy, tehdy se to stalo. Bylo to, když Keever, jakmile si uvědomil ztráty, poslal spodním nadhozem granát přímo mezi zapřené nohy stojícího B, který tam, jak zjistil, stál celý zmáčený, v jedné ruce rozbitou pušku, v druhé zlomeného střelce, a rychle oddychoval jako býk, za sebou tmu tunelu a Graysonovo a Thakkovo tělo. Keeverův granát slétl a odrazil se k vůdci buňky na opačném konci onoho úzkého únikového tunelu. Poslední šance, jak ho dostat. Proměnit tunel v hrob.

„Byli mrtví,“ řekl Keever. „Jinak bych to nikdy neudělal. Ať je tenhle výstup, co teď zaznamenali na základně, kdovíco, oba byli mrtví. Proto jsem všechno sundal.“

B přesto dál hrabal. Oba věděli, že kdyby to bylo nutné, ti, kdo Keeverovi vydávají rozkazy, by mu poručili tunel shodit klidně i na jeho živé druhy. Ze změti a marastu vytáhl dřevěnou někdejší vzpěru a zapřel se pod tíhou, jakou by neuzvedl žádný jiný člověk, a kolem něj zavířilo mračno prachu. Nechal ho dosednout.

„B, to není stabilní...“

„Tak vypadni.“

Keever zaváhal. Potom i on sáhl za práh po kovu a dřevě, které se hustě překrývaly jako mikádo. Škubl a to, co uvolnil, hodil za sebe.

„Ne tak zhurta,“ pronesl. Ale B dál sahal do chaotické hromady hmoty vyplňující tunel, vytahoval a do místnosti za sebou vyhazoval hrsti hlíny a celé i poloviční cihly zčernalé krví ze svých vlastních rukou, které nevěnoval žádnou pozornost. Bez jediného slova kutal a vedle něho totéž dělal Keever a plynuly minuty a ani jeden nezpomaloval, ačkoli Keever stále hlasitěji hekal. B doloval a Keever se ze všech sil snažil vyztužit nově vznikající tunel. Keever potom ustrnul, když se kolem něho s rachocením snášelo kamení a ocelové výztuže.

„Sakra, B. Jsou tady takoví, co můžou i umřít.“

Keever se sehnul a slepě se vplazil do prachu a hekl, protože když se pustil kupředu, poté co padl na všechny čtyři, ocitl se za zátarasem, přikrčený ve stínech a přízračném přísvitu chemického světla linoucího se vpředu z tunelu. Kde stál B. Který mu pokynul.

Na vzdáleném okraji fosforové záře Keever uviděl schouleného mrtvého muže. Subjekt, naprosto rozpadlý. Vůdce téhle skupinky deklarovaných nepřátel, na místě, kde ho zabili.

Keeverův pohled se tímhle posledním tunelem vrátil přes zdrsnělý kráter suti a spáleninu z jeho granátu k dalšímu mrtvému, na břiše ležícímu muži. Grayson, tam, kde ho do krku zasáhla střela. Keever si vybavil onen úsečný obraz v záblesku z hlavně. Graysonovy paže a nohy ve věčném pádu do smrti. Stíny a plíseň na jeho kůži – teď.

A tam, třetí postava.

Thakka. Sesunutý u stěny tunelu, zborcené nohy a zády opřený o beton, tvář zkřivená, otočená k nim, proražený spánek, ústa zakrvácená a doširoka otevřená, oči zakrvácené a doširoka otevřené a upřené na B a Keevera.

Pohnuly se mu oči. Pohybovaly se mu rty.

Thakka mrkl. Keever před dvěma dny viděl, jak Thakka zemřel. Tehdy jeho tělo pohřbil výbuchem granátu.

Nyní Thakkova ústa formulovala slova.

KEEVER USLYŠEL SVÉ VLASTNÍ ZAKLENÍ.

Ocitl se u Thakkova boku, dřepěl vedle něj, zíral do těch vytřeštěných očí.

„Thakko,“ pronesl. „Thakko, Thakko, člověče, Thakko. Slyšíš mě?“

B stál za ním, přihlížel, v postoji, jako by se hodlal uchýlit k násilí. Keever držel Thakku za ruku, snažil se nedotýkat kaverny v jeho těle. Něco Thakkovi zamumlal, střetl se s jeho pohledem, podržel ruku na Thakkově krku, ucítil silný a rázný tep. Thakka měl studenou kůži, ale také v něm bylo cítit teplo života, rozechvělé, opatrné.

„Panebože, Thakko.“

Thakka nepřestával pohybovat rty, ale Keever nic neslyšel. Pohybovaly se pouze Thakkovy rty a oči. V klíně mu ležela jeho puška.

„Podívej se na mě,“ pobízel ho Keever.

Thakka se podíval. Oči mu těkaly tak rychle, že Keever nevěděl, jestli mu rozumí. Potom Keever pohledem sklouzl od Thakkových zornic k tomu postrannímu otvoru, jenž Thakkovi měnil kontury hlavy, nechal se uhranout jejími hlubinami obklopenými krví a lebeční kostí.

„Hej!“ křikl Keever. „B!“

B se spustil na kolena, aniž Keeverovi nebo Thakkovi věnoval jediný pohled, vsunul prsty do hlíny, sklonil k ní obličej, na vzdálenost několika málo centimetrů od země, zpoza opasku vytáhl další váleček chemického světla, zlomil ho a přitáhl si ho těsně k očím.

„Co...?“ zeptal se Keever, ale Thakka dál hekal a už bylo slyšet, že to nejsou nahodilé výdechy, ale slova. Keever přiložil ucho těsně k jeho seschlým rtům.

„... přišel a řekl to,“ šeptal Thakka. „Hrabal se kolem dokola. Kolem dokola. Měl jsem psa, takže jsem to poznal.“

„OK, Thakko,“ odpověděl Keever. „OK, chlapče. Seď a ani se nehýbej.“ V tuhých pozůstatcích Thakkovy uniformy šátral po skeneru, který vyslal přes zem svůj tklivý, nemožný, slabý signál. „B,“ křikl ještě jednou.

Ale B už mezitím přešel na druhý konec tmy, za ostatky hlavního nepřítele, přímo ke konci tunelu. Přidržoval se kovových pahýlů ve stěně, které měly stejnou barvu jako tma, z níž povstávaly.

„Prosím, B,“ naléhal Keever.

„Co je dneska za den?“ zeptal se Thakka. Už o něco hlasitěji. Klidný hlas z amerického Středozápadu. „Keevere. Je chladno, že? Nezáleží jim na tobě. Nic proti. Nezáleží jim ani na mně.“

B se vrátil. Dřepl si kousek od nich. „Thakko. Co se stalo?“

„Ach.“ Thakka sebou při pohledu na B cukl a ušklíbl se a zkřivil tvář ve snaze se od něj odtáhnout, a výraz v ní byl na pohled příšerný.

„Co se stalo, Thakko?“ zeptal se B.

Thakka si olízl rty a zavrtěl hlavou. Nespouštěl z B oči a úpěl a šeptal příliš potichu, než aby ho B slyšel. Keever k Thakkovým ústům opět přiblížil ucho.

„Mám psa,“ šeptal Thakka. „Můj pes přiběhl.“ Neslyšné uchechtnutí. „Hodnej kluk. A vždycky jsou nějaký otázky,“ hlesl. „Ale žádný jméno žádná hodnost žádný číslo, je to tak? Musím to vědět.“

Thakka pohledem stále spočíval na B a oči se mu rozšiřovaly víc, než by mělo být možné. Zvuk, který vydával, mohl vycházet z rozdrcené nebo proražené plíce, anebo to mohl být strach.

voda

JDEŠ UŽ DLOUHO. NEŠEL JSI ANI OKAMŽIK. JAK NĚCO, TAK opak téhož může být pravda.

Když jsi Kaisheen řekl, že musíš vykonat cestu, propadla zármutku a zlosti a požádala tě, abys nikam nechodil. Právě se jí narodil syn a jeho oči a ústa a škála výrazů byly ještě nevyhraněné jako jíl, a Kaisheen řekla, že neví, od kterého z jejích manželů pochází sperma, ale dítě dýchalo a ty jsi věděl, že jsi to nemohl být ty.

Ona řekla, že mohl (nevysvětlil jsi jí, proč je na omylu) a že se s tím pojí i povinnosti, a dodala, že by bylo špatné připravit ho o rodiče. Řekla, že bez tebe být nechce.

Nejednou jsi zkusil být krutý a bezpochyby to zkusíš znovu, ale už přes čtyři sta období experimentuješ s odtažitostí a od její bolesti jsi klidně odešel.

Pokud ten hoch stále žije, je z něj stařec a je možné, že vypráví o chlapci, jejž opustil jeden z jeho otců. Pokud žije, takřka po celý jeho život kromě oněch prvních několika dnů jsi ty na této cestě.

Jednou jsi prožil tři životy vsedě bez hnutí na kamenném křesle uprostřed horské stráně, abys zjistil, co se stane. Nestalo se nic.

Tentokrát jsi přišel na jih, aniž bys měl naspěch, přes barvité různorodé krajiny, kdy ses vyhýbal malým sídlům, ubíral ses hustými mokřady, vlhkými a dusnými, jako by se sám svět potil, podél zamrzlých řek, které se chystaly jednoho dne rozproudit, zmizet, opustit kámen.

Před lety jsi dospěl na pobřeží a věděl jsi, že za mělkým mořem se nachází místo zvané Suhal. Hledal jsi a našel lid v ústí řeky. Jeho příslušníci mají silné čelisti, a než promluví, dlouze se rozmýšlejí. Dlouze se rozmýšleli, než souhlasili, že se s tebou poplaví v kánoi na souostroví.

Odmítli, jak velí pravidla pohostinnosti, když ses nabídl, že budeš veslovat, takže jsi v přední části lodi jen seděl jako vyřezávaný pozorovatel. Jednou druhý nejmladší člen posádky přepadl za bouře přes palubu a ty jsi za ním skočil a ve tmě ho vynesl zpátky do kánoe. Jednou, když se vlny nepřirozeně ztišily, se na délku vesla od kánoe vynořilo jakési obří zelené zvíře, pozvedlo hlavu, v níž bylo současně něco z hada i korýše, hladově cvaklo čelistmi, a zatímco osádka řvala, prosila o pomoc své nebožtíky a zvíře častovala jménem zlého oceánského božstva, za něž je považovala, ty ses postavil v rozkolébané lodi také s křikem, ale také s úlevou, protože ses už dlouhé dny neuvolnil, nedal jsi průchod tomu chladnému ohni, který se v tobě vždycky rozhoříval, neboť jsi věděl, že právě tohle musíš udělat, a pak jsi mu průchod dal a díval ses modrobílomodrou mlhou, jež se ti rozprostřela před očima, a vyskočil jsi z kánoe s taseným obsidiánem a překvapeného leviatana jsi bodl a (nejspíš) jsi s ním bojoval a on tě (nejspíš) proklál zuby a způsobil ti to zmenšující se zranění v boku a oba jste (nejspíš) zbarvili rozvířené vlny doruda a ty jsi ho (nejspíš) zabil, vyřízl mu jazyk a nechal jeho tělo poklesnout do hlubin, aby ho spořádali ti nejmenší živočichové, načež ses za odeznívající manimnézie vrátil ke kánoi, celý kluzký ses do ní opět vydrápal a osádka tě nazvala bohobijcem a děkovala ti a současně se od tebe odtahovala a ty jsi vůči ní cítil soucit a předstíral jsi, že droga, kterou ti na dalším ostrově tihle lidé přihodili k masu, účinkuje a předstíral jsi, že se nejsi s to probudit, poslouchal jsi, jak vstávají a sbírají své nástroje a amulety a nehlučně se kradou, jak se domnívali, zpátky k lodi, a ani ses nepohnul, když jsi slyšel, jak se jim nad lehkým vlnobitím pohybují vesla.

Teď o samotě sedíš na jasném a nelítostném slunci, když už jsou dávno z dohledu. Nechali ti jídlo a tykve s vodou.

Bez společníků, bez plavidla se opět vydáváš na cestu.

Kloužeš suťovištěm a do svršků si nakládáš tolik kamení, kolik ho jen unesou.

Kráčíš obtěžkán. Vycházíš z nízkých pozůstatků stromů, zpod zvědavosti pohotových ptáků, do mělčin, chodidla pořezaná škeblemi a obalená, jakoby v odpověď, vlídným teplem chaluh. Do příboje. Do hloubky, po pás, po hruď, po ramena. Po krk. Po vousy, pevně zavřené rty.

Dlouze a zhluboka se nadechneš před dalším krokem na téhle korálové cestě mezi ostrovy. Nad hlavou se ti zavře teplá slaná voda a ty se přes ni díváš do slunce a slunce se dívá na tebe a ty si vyprávíš příběhy svého života, když míříš dolů.

Ne, nejsi to nejstarší, co kdy žilo, tím jsi si jistý. Na nějakém odlehlém kontinentu se množí osiky, jež sdílejí kořenový komplex a jež se zrodily možná den předtím tvým narozením. Musí existovat kilometry dlouhé louky mořské trávy, jež povstaly z jediného prachuchvalce a jež byly o mnoho životů starší dřív, než jsi ty otevřel oči. Ale pokud je na světě víc starších živých organismů, než kolik bys jich dokázal spočítat na prstech obou rukou, vyrazilo by ti to dech. A poslední překvapení jsi zažil před téměř tisíci lety.

Matka ti řekla: Jsi dar. Byl jsi dar. Řekla: Máš dar.

Tyto věci ti řekla, když jsi byl mladý, byť jsi až příliš rychle vrostl do těla a tváře dospělého muže. Když ti je řekla, miloval jsi ji tak, jak ji miluješ stále, pokud dokážeš milovat mrtvé, ale tehdy jsi ji miloval s bezeslovným a bezvýhradným zanícením a bez prohnanosti dospělosti nebo podezíravosti, jež přináší svět, a ona uměla, jak si nyní uvědomuješ, dovedně zastírat své obavy a zármutky a velice živě si vybavuješ, jak jsi jí odpovídal, že ji také miluješ. Opět slyšíš kadenci její hrdosti. Až několik životů po její smrti jsi pochopil, když ses rozpomínal na její tvář, onu emoci, jež sis s ní vybavoval. Že byla hrdá, ale také pro tebe truchlila. Obdivovala tě a trápilo ji, jakému se těšíš obdivu a co s tebou udělá. Pokud věřila, že máš dar od bohů, že jsi darem pro ni a pro její lid, nemyslela si stejně tak, že jsi prokletý? Její láska k tobě: co s tebou dělala?

Po tomto úbočí i se svou břidlicovou zátěží scházíš už tak dlouho, že zpěněná plocha, kde se moře dotýká oblohy, je nad tebou stejně vysoko jako klenba dubových větví nad ženou kráčející po lesní stezce.

Kropenaté sluneční světlo sleduješ v bodání a oparu podmořského zření.

Napřed, vyprávěla, nebylo Nic. Absolutní klid. Potom přišlo Něco, aby Nic vytrhlo z klidu. Z Něčeho vyšly množící se Věci, hluk a hrany a pohyb, tma a světlo a soumrak, skály a hvězdy a voda a oheň a chlad. Z nich vyšlo bahno a sliz. Z toho vyšla míhající se smítka. Z nich po nějaké době vyšli ptáci a stromy a také my.

Teď a tady, přicházejí, tlak a bolest na hrudi, příval tvojí krve, bubnování tvého srdce.

Jednou jsi strávil sedm let se stepním společenstvím, které mezitím už dávno padlo. Nořil ses do jeho posvátných tůní. Každý den déle a déle. Tyto techniky v tobě přetrvávají, stejně jako všechny tvoje vzpomínky. Ještě stále dokážeš na několik minut zadržet dech. Nebude to nic příjemného, ale dokážeš to.

Zatínáš břišní svaly a natahuješ ruku, aby ses opřel o vzhůru se klátící kluzký kmen jedné velké chaluhy a hmota tvé stezky se vlní a víří, tady je, a je to úhoř, aby se tě zeptal, co jsi zač? Ty pohybující se podlitiny ve tvých očích jsou zvědavé ryby, které tě připlavaly vyzpovídat? Zdvořile na tyto vize kýveš a sestupuješ do vod temnějších odstínů a většího tlaku.

Byli jsme nomádi, říkala ti matka. Objevili jsme údolí. Usadili jsme se v něm. Každý rok k nám čtyřikrát s tasenými zbraněmi přichvátali jezdci, sdružený houf, naši sousedé, dočasná predátorská koalice, aby nám vzali potraviny a příbuzné, k zotročení, ke sňatkům, ke hrám.

Když procházíš pod korálovou klenbou, v duchu, poměrně vlídně, zašeptáš otázku: Matko, víš, kolik příběhů takhle začíná?

Odranec tě sleduje, jak její vzpomínce odpovídáš, že v epochách následujících po její smrti lidé zapomněli, jak se jezdí na koních, a koně opět zdivočeli, a pak se to lidé opět naučili, a pak to opět zapomněli.

Sklízeli nás jako ovoce a my krváceli, líčila ti tvoje matka, a kdo potřebuje zbraň víc než ti, kdo nejsou zrozeni pro válku? Řekla: Potřebovali jsme zbraň. Tak jsem požádala bohy.

Co se stalo? zeptal ses jí. Její mužíček, který jí seděl po boku (už příliš velký na její klín), oči dokořán. Jak jsi je požádala?

Vyrobila jsem nápoj, řekla, abych mohla snít. Některé rostliny jsou stezky, jak sám dobře víš, malý Unute, stejně jako jsou stezkami některá těla.

Unute je tvoje jméno, řekla. Unute, pravil té noci skrze mě onen nápoj.

Co jsi udělala? zeptal ses.

Copak ti to neříkám? opáčí. Jen mě poslouchej, Unute. Lektvar otevřel dveře bouři a já jsem se odebrala na modré místo, tam, kde bouře žije nebo odkud bouře přišla nebo kde jsme se tam setkali na prahu, a souložila jsem s bleskem, a už dalšího dne jsem měla velké břicho, a dali jsme ti přezdívku Netrpělivý hoch.

O dva měsíce později jsi vyskočil na svět.

Tak můj otec není můj otec? zeptal ses.

Pšt, hlupáčku, řekla. Tvůj otec je tvůj otec, je to tvůj denní otec, a ten modrý blesk je tvůj noční otec. Nepřerušuj vyprávění, Unute, jinak neporostou květiny. Neděsil tě oheň a nekřičel jsi bolestí, když sis hrál s hořícími klacíky. Tři měsíce po ohni jsi zabil vlka, co si přišel pro zbytky, zabil jsi ho zuby a svýma drobnýma ručkama. Jedno období poté sis hrál s mladíky, kteří mezi sebou bojovali se sekeromlaty, jež jsme převzali od nájezdníků, a já pořád nevěděla, jestli je vaše počínání hra, nebo opravdový střet, bylo mi jasné pouze to, že válka ve vás vidí válku v nich, stejně jako viděla vrčení ve vlkovi, a tak se zrodila vaše vlastní válka.

Řekl jsi, že jsi to neměl v úmyslu, a tvůj otec udělil rodičům mrtvého hocha práva zpívat za krvelítost a oni tě od té doby nenáviděli kvůli svému synovi, ale řekli, že jsi zbraň, a my jejich mrtvého syna nazvali brouskem, který tě naostřil.

Voda, kterou procházíš, není bez světla. Víš, že kvůli tomu bys musel jít mnohem dál, víš, že kopí slunce sahají hluboko do moře, ale tam, kde jsi, je zima a přítmí a živočichové, kteří tě pozorují, se vyznačují kradmostí obyvatel stínů. A cesta se nadále svažuje a už uplynulo dost minut na to, aby tě rozbolela hlava a vnímal jsi tlak vody.

Unute, nezastavuj se.

A učil tě nejlepší kopiník ve skupině, řekla ti tvá matka. A rány se ti, ty malá zbrani, místo po několika měsících zhojily během několika dnů. A když ti oči začaly zářit barvou očí tvého otce, rozzářily se modří blesku tvého nočního otce, spustili jsme tě do jámy s lapenými šelmami. Myslely si, že jsme dali tebe jim, aniž tušily, že dáváme je tobě. Roztancoval jsi svou válku a roztrhal jsi medvědy a smilodony a netvory z podhůří, a pokud jsi v těch snových křečích, v těch borceních, jež tě přepadávaly, až jsi křičel a stával se sám šelmou, pokud jsi občas roztrhal své učitele nebo zbavoval končetin své dětské kamarády a oni pak v šoku vykrváceli, nebo pokud jsi prorážel hrudníky našim lidem, pak ano, všichni věděli, že se ke zbrani jménem Unute nesmějí za jeho záchvatů přibližovat. Všichni věděli, že když ti oči zažhnou divosvětlem, musí vyrazit na útěk někam do úkrytu. Nebyl jsi špatný hoch, ale nebezpečná věc, a vždycky ses omlouval a oni byli lehkomyslní.

Řekla: A potom se nájezdníci vrátili.

Trmácíš se dál podél rokle klenutých korálových převisů a v každém okamžiku tě hruď pálí nedýcháním. Tvoje matka tuto část vyprávění vždycky zpívala a teď ji i ty zpíváš do vody, otevíráš ústa pro přihlížející murény. Ona zpívala, ty zpíváš:

Poslyš!

Tito jezdci

okrová varování na tvářích

se zasmáli nabídnutému neválčení

vjeli do míst, kde přihlížely hory

kde noční otec blesk vypustil své sémě

pro zbraněčka.

Unute očí!

ostří sekeromlatu, dítě, hrote kopí, v konkláve.

Vrhl se tancovat

mezi koně

mezi jejich jezdce.

Teď o sobě neví.

Ve válečném běsnění! Šílení!

Křeči kroucení!

Zuřivosti! Vzteku!

Unute se vydal cestou krve

Unute kráčel po kostech

Byl probodaný šípy a neustával

Byl sekajícím ostřím

Byl hrou hrůzy

Byl tím, co zakončuje.

Milovali jsme tě, řekla tvoje matka. Poté, co jsi s nimi skončil, zavinovali jsme tě. Byl jsi stále malé dítě. Zabalili jsme tě a omyli tě od mrtvých a poděkovali ti a řekli ti, že tě milujeme.

Každý krok je bolest. Když jsi vstoupil do příboje, doufal jsi, že tě po cestě dolů úbočím čeká srovnatelná cesta nahoru, že po určité době chůze opět zamíříš vzhůru, i když tě bude mučit tvá hlava a srdce a plíce, na to sis vsázel, že v útesu se zvedá skalisko, které se natolik přiblíží k hladině, že nad ni do vzduchu vystrčíš hlavu dřív, než ti selžou plíce, že se v sledu takového stoupání a klesání někam dostaneš, a že pokud v tobě při takovém putování vzplanou válečné energie, ten převrácený hlad, a v chladné záři očí ti zaplane potřeba ničit, vybiješ je na žralocích a korálových věžích a za vířící krví budeš opět pokračovat ve svém rozechvělém oživení cestou nahoru a dolů k jižním kontinentům. Že tímto způsobem se to bude odehrávat.

Už dávno jsi v sobě rozpoznal, bez ohledu na to, jaké důkazy nahromadíš pro domněnku, že je tato myšlenka pošetilá, pocit vyřčenosti. Že jisté věci musí být tak, aby z tvaru žití stvořily příběh. Takovou touhu jsi spatřil ve většině lidí, jež jsi poznal. Právě proto, že je ti vlastní tato nebezpečná náchylnost, rozpakuješ se říct, že nejsi člověk.

Je to špatně mnohokrát víc, než je to dobře.

Tato cesta míří pouze hlouběji, do té nejtemnější části moře. A ty zpomaluješ a tvoje prsty jsou příliš znecitlivělé, aby odstranily kamení z tvých svršků.

Příběh v tobě zrychluje. Už nezní hlasem tvojí matky. Je to příběh, který si vyprávíš na základě vzpomínek a vyšetřování, z náznaků a závěrů.

Jsi tady, na rozšiřujícím se místě, kde – Jen pohleď! – tmavne modř a kde za korálovou stěnou už nic není, stojíš na okraji útesu a za ním není nic než ta nejčernější voda. Klopýtneš. A s tím, jak se ti zamlžuje mysl, příběh, který si vyprávíš, se zrychluje a zrychluje, protože ještě nejsi na jeho konci a protože ti už nezbývá mnoho.

Tak honem.

Vždycky existovaly i další kmeny, kterých se bylo třeba bát a které bylo třeba zastavit, které bylo třeba zarazit dřív, než spustí, říkali to, říkala to tvoje skupina i tvůj denní otec a také tvoje matka, dokud to říkat nepřestala. Nabádali tě, abys rozdmýchal své válečné běsnění proti rybářům a horalům a stavbám ve sněhu, jejichž věže byly už dávno roztlučeny na prach, ale které tvořily, když jsi dospěl na vrchol pěšiny mezi vrcholy, to největší město, jaké kdy existovalo.

Šel jsi dovnitř

rozsekal jsi krále rozsekal jsi stráže prošel jsi cestou kostí opustil jsi krvavou síň sešel jsi po obrovském schodišti přeťal jsi každého člověka ve městě posadil ses na pyramidy mrtvých. Viděl jsi

jak se v dáli snáší blesk, tentokrát rudý, a tvůj otec viděl a proklel tvoji matku a ty jsi ho viděl v údolí a on jí něco sebral a hodil něco do jámy, kde jsi ty kdysi trhal na kusy medvědy, a křikl na tvoji matku, když řekla, že má o tebe strach a chce, aby skončila tvoje bolest, a ty jsi nevěděl, co tím myslí, protože jsi nevěděl, že to, co cítíš, není jen to, co znamená být naživu. Rozhodl ses, že jí položíš víc otázek, a následoval jsi svého denního otce, ale v jedné rokli proti tobě vyletělo deset tisíc šípů a ty jsi začal šílet, přenesl ses do té svojí modře zářící a oči třeštící verze a provedl jsi svoje naléhavé krevní změny jak na útočnících, tak na těch z vaší skupiny, kdo nedbali omezení v souvislosti s dodržováním vzdálenosti, a slyšel jsi svého otce, jak křičí, a poznal jsi, že je to past pro odvedení pozornosti, a vrátil ses k sobě natolik, abys ho mohl následovat, abys předhonil poslední koně do vaší vlastní osady a pak jsi

uviděl svého otce schouleného nad tvojí matkou, byla mrtvá, přičiněním nájezdníků, a ty ses cítil jako poušť a řekl mu, že toto je jeho poušť, a odešel jsi a přišli oni a zabili i jeho a ty jsi pokračoval v chůzi na místo, kde na kamenném shromaždišti čekala armáda všech kmenů, jimiž jsi procházel na své cestě.

Nedal jsi před nimi ruce vzhůru, když proti tobě vyrazili s pozvednutými zbraněmi.

Jsi teď na okraji podmoří, jako žíznivec na poušti se plazíš k temnotě, do níž zíráš, jako by to bylo oko, a toto je konec, nedokážeš vstát, kamení tě drží dole a tma před tebou stoupá z kaňonů na dně světa a blíží se od okrajů a snáší se už mocněji než světlo slunce, řine se z temnoty vesmíru do moře, aby tě obestřela, a jediné slovo, které pro to existuje, je bolest, a ty uléháš, nevíš, zda na znak, či na břicho, ale slepě, a toto je konec.

Vzpomínáš si, jak se k tobě před tisíci lety snášely čepele tvých nepřátel. Nedokážeš přestat vdechovat strašlivou vodu moře.

Bolest v tvých plicích nepolevuje. Utonutí bylo vždycky ten nejhorší způsob smrti.

Umíráš.

a potom přichází tlak

škubnutí a rozletí se

schránka, uprostřed hustého a zkaleného sedimentu masa a krve, a ty jsi tady, opět přemítáš, nahý a rozbolavělý, tvoje nové tělo bodá sůl a umývá tě dočista, a je ti zde upřen ten první bolestivý a báječný dech, s nímž jsi ve vzduchu uvítal svoje čerstvě vylíhnutá mláďata, a rozeznáš dutinu vejce, z nějž jsi vzešel, které vyrostlo z té podivné plodnosti tvého utonulého těla a které zde uvázlo, zaklínilo se na podmořském útesu, úplně stejně jako jsi vzešel ze svého prvního vejce na tom sluncem spečeném kamenném místě, kde jsi byl poprvé přitažen a rozsekán, a od té doby pak z každého vejce, kdy sis vybral, nebo jsi byl nucen vydat maximum dokonce i z tvého vzdorovitého těla, nahý ses znovuzrodil stejně jako při svém první zrození, takže už nemáš žádné kamení, ani žádné kapsy na ně, a i bez vzduchu v sobě vzplýváš a necháváš se vyzvednout, abys zjistil, kde je nahoře. Právě to je směr, kterým vykopneš nohama.

A prorážíš hladinu a konečně učiníš ten první nádech.

NOVÁ TMA

B, KTERÉMU KEEVER ŘÍKAL „SYNKU“, UKRADL auto a rychle a dlouho ujížděl ošklivým podhůřím k pobřeží. Nakoupil zásoby. Jednorázový mobil zahodil do vody.

Volil vedlejší silnice, které vedly mezi skleslými nepravidelnými nákupními centry a betonovou obytnou zástavbou kolejního střihu, nikoli malými, ale male působícími, zastrčenými městy zavánějícími zápecnictvím úpadkové zóny.

Vozidlo zanechal v křoví a vstoupil do prostoru silně čpícího chemikáliemi, posetého loužemi blyštícími se hezkými toxiny odtékajících vod.

Našel si to nejlepší možné místo. Nejvyšší patro opuštěného kancelářského bloku. Stál u okna a počítal kolemjdoucí a dopravní prostředky na křižovatce dole a počítal světla, která se s koncem dne rozsvěcovala v dílnách a prodejnách potravin. Kdyby vystřelil, bylo by to slyšet, ale té první noci, kterou tam strávil, sám slyšel tři výstřely, necelý kilometr daleko, a nenásledovaly po nich žádné výkřiky ani sirény.

Našel si použitelnou židli a otřel stůl, který musel patřit nějakému šéfovi. Odtáhl ho na místo, odkud byl výhled na prosklené dveře poslední místnosti chodby. Na něj B položil SIG Sauer P320 se zasunutým zásobníkem na deset střel ráže .45, Daewoo K5 plnou 9milimetrových střel, KA-BAR Becker BK22 a G. I. Tanto, obojí bez pouzdra, a natažený obušek S&W. Všechno srovnal do úhledné řady. Zamyslel se, jak si lidé v současnosti u zbraní potrpí na takové názvy, jako by pistole pistole nůž nůž obušek už nestačilo, nebyly tak skutečné.

Svoje nástroje budeš vnímat, jenom když budou rozbité, vzpomněl si.

Přestal se pohybovat bleskurychle, konečně.

Vydechl a opřel se na židli. Sklopil zrak. Zavrtěl hlavou, prudce, jak by to neudělal, kdyby nebyl sám, jako by odmítal odpovědět na otázku od nějakého pozorovatele, ze svého nitra. Jako by nechtěl odpovědět, nebo se zeptat: Co to dělám?

Dva dny seděl za svými zbraněmi uprostřed prachu. Čekal a sledoval chodbu a na oplátku si ho měřily sluncem vybledlé oči spoře oděné krásky ze stránky kalendáře vztahující se k letnímu měsíci jednoho dávno uplynulého roku.

Třetího dne se předklonil, pohnul se poprvé od svého příchodu.

Bylo krátce před západem slunce a chodbou před ním se šikmo snášel kužel hustého světla. Smítka v něm se zvláštně chvěla. Na pozadí stochastického šepotu pomalu se hroutící budovy rozeznal o něco pravidelnější rytmus.

Bříškem ukazováčku pravé ruky si ťukal do palce, ohmatával obrysy mozolu.

Poslouchal.

Možná jednou za dvě tři století tento muž učiní gesto jakoby pro imaginární obecenstvo, okázalý úkon, který bude kontrastovat s obvyklou střídmostí jeho habitu. Nikdy předtím netušil, že ho udělá, stejně jako teď, když se pozoroval, jak natahuje ruku a kyne prstem.

„Pojď,“ slyšel, jak říká.

To, co se blížilo, přišlo.

Přicházelo to zvolna.

Nechávalo ho čekat, ať už z důkladnosti lovu nebo své vlastní kontraceremoniálnosti, svého vlastního smyslu pro dramatičnost.

„Ach,“ řekl. V jeho hlase zazníval v chodbě žal.

Zdravím,“ řekl. „Už zase.“

„Rozumím, madam.“

„Jak to myslíte?“

Přikývla.