Terry Hayes

ROK KOBYLEK

Přeložil Jan Jirák

THE YEAR OF THE LOCUST

Copyright © Terry Hayes 2023

All rights reserved.

First published in Great Britain in 2023 by Bantam, an imprint of Transworld Publishers.

Translation © Jan Jirák, 2025

ISBN 978-80-284-0684-4

Pro Alexandru, Stéphanii-Marii, Connora a Dylana.

Víc, než jsem kdy mohl doufat, mnohem víc,

než jsem si kdy zasloužil.

„Poznali jsme nepřítele a jsme to my.“

Walt Kelly, plakát Den Země, 1970

Pozítří…

ČÁST PRVNÍ

1

To jsem se vám jednou vydal zabít jistého chlápka. Jindy, když jsem byl mladší, mě práce pro změnu zavedla do ulic Tokia zalitých světlem neonů. Pak jsem taky sledoval východ slunce nad mešitou Devíti kupolí nebo čekal na nábřeží ve starém Istanbulu, zatímco ženské slzy tekly proudem.

Tentokrát mě osud zavedl daleko na východ, kde se Egejské moře vlévá do Středozemního a turecké slunce se opírá do prstence malých ostrůvků. Nejmenší z nich byl zároveň nejvzdálenější – vlny se tam lámaly nad vrakem nákladní lodi ležícím na útesu, ve skrytých zátokách se točily nebezpečné proudy a z rybářské vesnice, jejíž dřevěné bárky se už dávno rozpadly, zbyly jen trosky.

Dorazil jsem tam koncem jara, na břeh mě vysadil egyptský kapitán jednoho dýchavičného parníčku, chlápek, který měl dost rozumu, aby se moc nevyptával. Dodnes si pamatuju, jak jsem kráčel ztichlým hájkem a ve vzduchu visela těžká vůně borovicového jehličí. Dělal jsem to, co tvořilo většinu mé pracovní náplně: držel se ve stínu.

Tentokrát jsem měl mít na mušce muže nade všechny pochyby odvážného, s největší pravděpodobností Němce pocházejícího z Norimberka – překrásného města prosáklého temnou minulostí. Když jsem muže překvapil v kuchyni jeho domu na samotě, oba jsme věděli, že jsem se trmácel takovou dálku, nejen v kilometrech, ale i v čase, jen proto, abych stihl naše rande se smrtí.

Byl jsem tehdy příslušníkem agentury a spoustu let jsem vystupoval pod krycím jménem Kane. O pět let dřív tvořil tenhle Němec spolehlivou součást americké zpravodajské služby v Teheránu. Zprvu nikdo netušil, že si ho tajně najali Rusové, ale brzy se to provalilo. Někdy mi připadá, jako by se dnes najímali lidi úplně na všechno, i na špionáž.

Jednou v pondělí pozdě večer si můj člověk zaskočil do teheránského nóbl hotelu Espinas Palace na jídlo a tam na pánském záchodku předal zástupci moskevské centrály jména deseti našich nejcennějších íránských zdrojů. Ve světě tajných služeb se dobře ví, že špionážní agentury Ruska a Íránu si už léta jdou na ruku, takže onen seznam musel nutně skončit na ústředí brutální íránské tajné policie PAVA. Výsledkem bylo, že naše síť – budovaná dlouhé roky za cenu obrovských ztrát na životech a neuvěřitelných finančních nákladů, která pro nás představovala zadní vrátka do íránského jaderného programu – přestala během několika hodin existovat. Dokonce i pro CIA, organizaci známou tím, že počítá i s neúspěchy, to byla naprostá katastrofa.

Pro osm mužů a dvě ženy, kteří byli zradou našeho zdroje odhaleni, to mělo důsledky naprosto zničující. Ještě během noci se ocitli před soudcem a následujícího dne začali dělníci na jednom z největších teheránských náměstí montovat deset vysokých stavebních jeřábů. Lidé kolem zprvu konstrukcím nevěnovali příliš pozornosti, záhy však začal být jejich účel jasný: měly zajistit, aby co nejvíc lidí mohlo sledovat, jak bude vykonán rozsudek. V mnoha zemích Středního východu nestačí někoho potrestat. Nádavkem je potřeba všechny ostatní varovat.

Jakmile jeřáby stály, dělníci k nim vodorovně přišroubovali trámy. Na jejich konce připevnili klubka provazů a pozdě odpoledne toho jarního dne přivezly na náměstí čtyři černé vězeňské dodávky odsouzence. Minuty plynuly a vězně jednoho po druhém vytáhli v kleci co nejvýš. Každý měl svůj vlastní jeřáb.

Pak příslušníci revolučních gard za přítomnosti davu, který se shromáždil dole, dostrkali ty vyděšené muže a ženy na konec trámů. Všichni odsouzenci měli na prsou cedulku s nápisem, že jsou zvědy „Velkého satana“. Přes hlavu jim hodili smyčku, které se tam u nich všeobecně říká „íránská kravata“.

Všechno bylo sestavené velmi promyšleně, a tak si mohli lidé tlačící se na náměstí dopřát ničím nerušený pohled na deset postav stojících nad nimi. Proti jasné, modré obloze vypadali odsouzenci, jako by se vznášeli mezi nebem a zemí. Řekl bych, že vzhledem k okolnostem to vlastně odpovídalo skutečnosti.

Přímo pod jeřáby se nahrnul hlouček mužů a žen – nejspíš příbuzní a přátelé odsouzených. Klečeli, naříkali a modlili se. Sledovali, jak na střechu jedné z dodávek vylezl muž v uniformě, podplukovník, a persky promluvil do megafonu. Jeho hlas se ozvěnou nesl přes celé náměstí. Přečetl jména odsouzených, jejich provinění a pak rozsudek.

Načež list papíru odložil a hlasitě vyřkl slovo, které by se dalo přeložit jako „připravit“. Jeden z odsouzených vězňů, muž, slovo zaslechl a odvaha ho opustila – začal ječet a volal Boha, aby ho zachránil.

Jako obvykle, alespoň já takovou zkušenost mám, se tahle prosba nedočkala žádné odezvy. Členové revolučních gard dobře nacvičeným pohybem přistoupili zezadu k odsouzeným a každý položil dlaň jednomu odsouzenci na záda ve výši kříže.

Po tomhle gestu se v davu rozhostilo tísnivé ticho. Ve skupince příbuzných a přátel se vztyčilo nějaké děcko, asi šestiletý chlapec, zadívalo se na jednoho z vězňů – zřejmě na matku nebo otce – a začalo volat nějaké jméno. Žena klečící vedle chlapce ho strhla na zem. Kluk naříkal a po chvíli, která všem připadala jako celá věčnost, muž s megafonem vykřikl další rozkaz: „Teď.“

Gardisté jako jeden muž postrčili odsouzence dopředu. Deset párů nohou opustilo dřevěné trámy a v zástupu se ozvalo bezděčné vyjeknutí. Oběti padaly vzduchem a příbuzní i přátelé se dívali, jak na ně letí boty a sandály.

Odsouzenci se řítili k náměstí nohama napřed a nad nimi se rychle odvíjel smotaný provaz. Když už se nemělo co odvíjet, lano se s cuknutím zadrhlo, smyčka se utáhla kolem hrdla, odsouzence to vymrštilo nahoru a v tu ránu měl zlomený vaz.

V davu neřekl nikdo ani slovo. Slyšet bylo jen naříkání rodin. Mrtvá těla se nepatrně pohupovala v teplém větříku Středního východu.

Nepřekvapilo mě, že dav reagoval mlčením. Měl jsem smůlu, že už jsem v životě pár poprav viděl – několikrát před popravčí četou s puškami, dvakrát na šibenici a jednou, když jistého staršího pána přivázali k elektrickému křeslu a přinutili ho „metat blesky“, jak tomu říkali bachaři v celách smrti. A jedno vám garantuju – na hrůzu ve tvářích mužů a žen, jejichž veškeré naděje vzaly za své a rozplynuly se, do smrti nezapomenete. Vzpomínka na ně vás přepadne ve tři v noci, kdy všechno, čeho se na světě nejvíc bojíte, stoupá po schodech, aby si vás to našlo.

O pár dní dřív – na toaletě hotelu Espinas – dostal tenhle můj Němec za seznam jmen zaplaceno diplomatickým kufříkem plným anonymních švýcarských dluhopisů na doručitele. Nejsem věřící – to o mně opravdu nikdo nemůže tvrdit –, ale před dvěma tisíci let napsal svatý Pavel něco, co člověk jednou uslyší a už nikdy nezapomene: láska k penězům je kořenem veškerého zla. O onom večeru v Teheránu to rozhodně platilo.

Podle odhadu analytiků z naší agentury stačilo všehovšudy dvaadevadesát vteřin na to, aby se zrádce v hotelovém bistru zvedl od šálku kávy, nechal tam po sobě starý pršiplášť, dva cigaretové vajgly a zmačkaný účet, došel na záchod, uskutečnil obchod, vyšel přes přilehlý krámek s kuřivem ven, nasedl na čekající motorku taxislužby a zmizel ve městě. Devadesát dva vteřin na to, aby se z něj stal multimilionář, zničil celou zpravodajskou síť a podepsal deseti kolegům rozsudek smrti. Podle všech měřítek to byl zatraceně dobrý špion. Samouk, od kterého by se ostatní mohli učit.

Jak se dalo čekat, CIA, tedy agentura – děsivě chybující, ale občas taky skvěle fungující organizace, pro niž jsem předchozích dvanáct let pracoval –, podnikla několik pokusů o jeho nalezení, žádný z nich však nebyl úspěšný. A jelikož se denně objevovaly nové důkazy o jeho proradné hře na obě strany, pověstí o jeho osobě přibývalo, až se stal jakousi temnou legendou amerických zpravodajských služeb. Jako by toho nebylo dost, analytikové agentury si ho pořádně proklepli a zjistili, že během let použil fůru falešných identit, takže firma byla nakonec nucena přiznat podstatnou, ovšem úděsnou pravdu: že nemají ani tušení, kdo to ve skutečnosti je. A že to možná dokonce není Němec.

S jeho skutečnou totožností to opravdu byla záhada, a tak – počítám, že z úcty k jeho úžasné schopnosti zmizet – mu někdo z těch rozumbradů, co v agentuře pracovali, dal přezdívku, která se velmi rychle ujala. Začali mu říkat „Mág“, tedy čaroděj, kouzelník. To slovo má starodávné kořeny. Bible nás učí, že tři mudrcové, kteří přinášeli zlato, kadidlo a myrhu, aby uctili narození Ježíše, byli mágové. Takže CIA – organizace, jež po celou dobu své existence vymýšlí nové postupy posouvající kupředu temné umění špionáže – nakonec potkala čaroděje a šejdíře na volné noze, který byl skoro stejně dobrý jako ona sama.

Snad ani nemusím říkat, že tohle poznání notně přiživilo zuřivost muže libujícího si v drahých oblecích šitých na míru, který obýval naši rohovou kancelář, a povzbudilo ho, aby zdvojnásobil úsilí agentury Mága dopadnout. V nejvyšších patrech zpravodajského světa totiž nikdy nebyla nouze o testosteron, to mi věřte.

Když se ani posílenému, dobře financovanému a pečlivě sestavenému týmu datových analytiků a elitních terénních agentů nepodařilo Mága vystopovat, přistála celá záležitost na mém stole. Byl pátek, já zrovna vyrážel na brzký oběd a chtěl se vyhnout polední tlačenici – Starbucks v sídle CIA v Langley je podle mnohých jeho hostů nejrušnější podnik na světě. Počítač i trezor v podlaze jsem už měl zavřené, když vtom jsem uslyšel neopakovatelný tón, který oznamoval, že mi v poště právě přistál e-mail nejvyšší naléhavosti.

Otevřel jsem ho a uviděl, že obsahuje tajné dokumenty týkající se zrady v Teheránu, děsivý záznam veřejné popravy získaný nabouráním do kamer PAVA a popis série neúspěšných pokusů o ulovení kouzelníka, které následovaly. K tomu byl přiložen vzkaz od ředitele, v němž mě žádal, abych se s materiály seznámil a navštívil ho v jeho kanceláři v pondělí před úsvitem. Svolat jednání na takovouhle nekřesťanskou hodinu u něj nebylo nic neobvyklého a někteří pracovníci agentury prohlašovali, že ranní schůzky jsou jen fraška – ve skutečnosti není workoholik, jen se snaží, aby to tak vypadalo, tvrdili.

A jen tak mimochodem, dost se mýlili: byl to cílevědomý, ctižádostivý muž, který – i když to tušil jen málokdo – vyrůstal v podivných a složitých podmínkách. Vždycky jsem si myslel, že práce mu vyplňuje jistou citovou prázdnotu, což – přiznejme si – není v téhle agentuře proslulé výskytem exotů a zoufalců nic neobvyklého.

Ředitel – šedovlasý chlapík, který si dosud udržoval vytáhlou, sportovní postavu, díky níž se na vysoké škole stal atletickou hvězdou – vyrůstal jako Richard Rourke, ale už spoustu let tohle jméno nepoužíval. Všichni ho znali jako Falcona – a to od chvíle, kdy ho jako mladého agenta a člena společného americko-izraelského týmu vysadili v Íránu, aby tam spolu s ostatními vyřadil z provozu soubor jaderných centrifug ukrytých v rozeklaných horách poblíž města Natanz.

Akce skončila katastrofou, nicméně Rourke – přestože byl nejméně zkušeným členem výsadku – předvedl za zcela mimořádných okolností nejen neobyčejnou odvahu, ale i nadmíru chladnokrevnou rozvahu. Ve finále mu nejmíň pět Íránců pracujících pro naši agenturu vděčilo za záchranu života. Podle toho, co se o jeho půlnočním útěku ve světě tajných služeb vykládalo, ho nic nedokázalo zastavit a on pod palbou přejel hranice do Iráku, přičemž na korbě dodávky vezl polovinu našich místních spolupracovníků. Od té doby mu jméno Falcon zůstalo.

S uhrančivýma očima a výrazným tvarem čelisti byl spíš majestátní než pohledný, ale jedno vím jistě – líp oblékaného člověka jsem za celý život nepotkal. Nezáleželo na tom, kolik je hodin nebo jak napjatá je situace, mohli jste k němu přijít brzy ráno do jeho kanceláře nebo na něj pozdě v noci narazit v operačním středisku, vždycky měl na sobě na míru šitý oblek od Brioniho, hedvábnou kravatu a košili značky Charvet. I jeho sbírka manžetových knoflíčků by stála za hřích.

Když se přestal zúčastňovat akcí v terénu, strávil několik let tím, že šplhal po kluzkém kariérním žebříku ve Washingtonu a k tomu obleky i celkový dojem patřily. Na chodbách, jimiž procházela moc, a mezi příslušníky společenské smetánky v Georgetownu byl vnímán jako bystrá a velice kultivovaná osobnost. Což je osvědčená dvojice vlastností přinášející úspěch.

V době, kdy mě pozval k sobě do kanceláře, mu bylo kolem pětašedesáti a mě pozvání, upřímně řečeno, nijak zvlášť nepřekvapilo. Už se ke mně doneslo, že poslední pokus Mága chytit dopadl stejně neúspěšně jako všechny předchozí, tak jsem si spočítal, že dřív či později přijdou představitelé nejvyšších pater americké výzvědné služby na to, kdo má nejspíš správné schopnosti, aby do pátrání mohl vnést nový pohled.

Podivnou shodou okolností jsem totiž patřil mezi několik málo špionů, kteří se specializovali na práci v těch částech světa, jimž říkáme „extrémně nepřátelské oblasti“ – jde o místa ovládaná výlučně nepřáteli, jako je Rusko, Sýrie, Severní Korea, Írán a části Pákistánu kontrolované některými místními kmeny. Takže jsem líp než kdokoliv jiný věděl, jak se může vyhnout odhalení člověk, kterému jde o kejhák a ví, že má lovce v patách.

Zkrátka a dobře, Mág se očividně uměl schovávat. A já taky.

2

Moje zkušenosti a neobvyklé dovednosti způsobily, že jsem ten jinak vcelku nezajímavý pátek do sebe honem naházel oběd a vrhl se – zase jednou – na chvatné prohlížení složek s nejvyšším stupněm utajení.

Když jsem otevřel první z nich, stala se podivná věc – v kanceláři se rozhostilo ticho daleko hlubší, než jaké jsem kdy zažil. Musel jsem přestat číst. Podíval jsem se z okna. Vítr, který nabíral sílu a chystal se přejít ve vánici, se úplně zklidnil a posledních pár lístků, co zůstaly na stromech, se přestalo divoce zmítat. Pověrčivý nebo věřící člověk by si možná řekl, že tím podivným tichem se vesmír snaží upoutat jeho pozornost, že nebesa chtějí zdůraznit okamžik, kdy tajný agent otevřel přísně důvěrnou složku a planety se pohnuly.

Tyhle představy mě naštěstí minuly. Z předchozího života, který už dlouho patřil minulosti, jsem si odnesl diplom z přírodních věd a víru, že všechno na světě má nějaké rozumné vysvětlení. Toho roku dopadla na Virginii zima velmi těžce. Skoro každé ráno byla zem pokrytá tlustou vrstvou ledu a několikrát jsem viděl stromy zakleté do pevného ledového krunýře. Proto jsem hned věděl, co to ticho venku znamená: začalo hustě sněžit, a jak to bývá, padající sníh zadusil všechny zvuky okolního světa.

Zatáhl jsem žaluzie a s obavami, že pojedu domů v pořádné sněhové bouři, jsem poslouchal, jak vítr nabývá na síle. Přitom jsem začal procházet složky. Po šesti hodinách, když jsem je všechny pročetl, byla už hluboká noc a já přemítal, jak těžké bude Mága najít.

Byl jsem si jist, že dávno předtím, než vešel na ten záchodek v Teheránu, si připravil celou řadu nových totožností a úkrytů, desítky míst a jmen, které bude používat a střídat, dokud nezíská jistotu, že stopa vychladla a on se definitivně ztratil v širém světě. Podle agenturní databáze žilo na planetě nejméně 200 milionů bělochů středního věku. Pokud mezi nimi měl zpravodajský důstojník najít jednoho konkrétního, musel prosít opravdu hodně písku.

Jelikož jeho spis v Langley obsahoval celou sbírku fotografií a biometrických údajů, byl jsem si jist, že jakmile vypadl z Teheránu, zastavil se ve švýcarských horách v Gstaadu nebo Villars-sur-Ollon, dvou zazobaných vesničkách, kde byly nejen dvě nejdražší střední školy na světě, ale taky tam sídlilo pár institucí se zcela odlišným posláním. Hluboko v horských údolích našel člověk anonymní kliniky specializující se na tajné a vysoce náročné lékařské zákroky. V jedné z nich rodila milenka Vladimira Putina, a kdyby tam za vás Rusové složili pořádný balík peněz, mohli jste vyjít ven s jiným obličejem, novou linií vlasů, chirurgicky změněnými otisky prstů či s magnetickými implantáty v holeních, které by vám přidaly pár čísel na výšku.

Seděl jsem sám v kanceláři a docházelo mi, že se po mně chce, abych našel bílého muže neurčité výšky a národnosti, se jménem, které neznáme, na místě, jež nejsme schopni určit, s obličejem, který jsme nikdy neviděli, a otisky prstů, co vůbec nemusí být jeho. Možná by nám pomohlo něco z jeho dávnější minulosti, jenže my neměli ani tušení, kdo to ve skutečnosti je. V Turecku takovým úkolům říkají, že je to jako hloubit studnu jehlou.

Vstal jsem, došel k oknu, roztáhl žaluzie, vykoukl do noci a čekal, že uvidím tlustou vrstvu těžkého sněhu, který vánice přinesla, jenže venku se jen proháněl vítr ve větvích. To je divné, pomyslel jsem si – nejdřív se udělalo takové ticho, a pak vánice vůbec nedorazila. Dál jsem nad tím nepřemýšlel a v duchu si říkal, že najít Mága bude docela zajímavý hlavolam. Když z toho ale člověk vyloučí vzrušení a touhu po pomstě, vlastně o nic nejde: Mág zmizel už dávno, z branže vypadl, pro nikoho nepředstavuje žádnou hrozbu.

Díval jsem se na holé větve stromů a vzpomínal na otce, který už deset let nebyl mezi námi, jak mi jednou řekl: „Pokud ti jde o pomstu, vykopej rovnou dva hroby.“ Pohrával jsem si s myšlenkou, že Falconovi navrhnu, aby se agentura raději soustředila na současné zrádce a s těmi minulými se moc nezdržovala. Něco mi v tom, díkybohu, zabránilo.

Místo toho jsem sledoval Mágovu stopu a jedna docela zanedbatelná drobnost, kterou nechal na stole v hotelu Espinas, mě dovedla až k ostrůvku v Egejskému moři. Věděl jsem, že žije sám, a tak jsem do domu obehnaného zdmi, přes které padaly rudé buganvílie, vstoupil zamčenými dveřmi vedoucími do suterénu. Polední slunce mě hřálo do zad a v ruce jsem držel devítimilimetrovou černou pistoli Sig Sauer. Prošel jsem ztichlým domem a objevil jeho obyvatele, jak si v kuchyni vaří na plynové plotně těstoviny a tiše si k tomu prozpěvuje italsky. Ukázalo se, že to vůbec není Němec.

Zarazil se uprostřed melodie, vycítil mou přítomnost a otočil se směrem k jídelně. Dívali jsme se na sebe přes nějakých deset metrů vlahého středozemního vzduchu, načež on bez zaváhání udělal půlkrok dopředu a na okamžik mi zakryl výhled na svou levou ruku. V tu chvíli jsem zbraň odjistil, napnul ukazováček na spoušti –

A dál jsem se nedostal. Ve zlomku vteřiny mezi tím, co moje oči viděli a ruka stačila udělat, mi předvedl neobyčejný kousek, který mě – se zvoněním v uších, napůl ohluchlého – odhodil přes celou místnost a dal mu dvacet vteřin, během nichž stačil spustit palbu z pistole, kterou bleskově vytasil, a vyrazit do zahrady. Takže už byl zase na útěku a dělal to, co uměl nejlíp – mizel.

Skutečný význam těch několika hodin na ostrově ale neměl nic společného s tím, jestli jsem ho našel, nebo zda se agentuře podařilo dokonat pomstu. Ne, ten zážitek byl důležitý něčím úplně jiným: Mág mě bezděky naučil brilantní trik, pozoruhodný kousek, který mi nakonec zachránil život.

O něco později, při plnění úkolu daleko důležitějšího a podstatně hrůznějšího než cokoliv, co jsem do té doby zažil, jsem podnikl cestu přes oceán času, zemí ovládanou strachem, až k troskám jednoho – kdysi význačného – průmyslového komplexu. Šlo o ruské zařízení nacházející se v bývalé sovětské republice Kazachstánu – a přestože si na něj dnes už málokdo vzpomene, bylo to místo, kde lidstvo dosáhlo jednoho ze svých největších úspěchů. Tam jsem se dostal do brutálního souboje se strašlivým protivníkem a – tváří v tvář věčnosti – jsem sáhl do vzpomínek a vybavil si, co tehdy Mág udělal. Zradu v Teheránu tomu chlapovi nikdy neodpustím, ale bezpochyby mu mám být za co vděčný, a vezmu-li v úvahu, jak důležitá moje mise byla, měl by mu být vděčný celý svět. Další doklad toho, že život je samá ironie – pokud byste ještě nějaký potřebovali.

Takže moje pouť skončila na historicky významném a rozpadajícím se kazachstánském kosmodromu Bajkonur, začala však tisíce kilometrů daleko, v divokém kraji, kde se potkávají hranice Íránu, Afghánistánu a Pákistánu a kde neplatí žádné zákony. Je to vražedný trojúhelník, za rozbřesku tu loví sokolové stěhovaví, nejrychlejší tvorové na světě, a přežití v téhle extrémně nepřátelské oblasti se často počítá na dny.

Vydal jsem se tam na schůzku s informátorem, mužem, který věděl pár tajemství o nejnebezpečnější teroristické skupině na světě. Nebyl jsem schopen říct, jestli to je odvážný člověk – chtěl peníze a pasy, aby mohl manželce a dětem zajistit lepší život –, ale jedno jsem věděl jistě: kdyby ho odhalili, budou jeho životní vyhlídky ještě kratší než moje.

3

Tahle cesta do srdce temnoty nezačala úplně nejlíp. Do Karáčí, největšího pákistánského města, jsem přiletěl v nejteplejší den naměřený v historii metropole, a to byl teprve konec dubna. Když jsem vykročil z klimatizované příletové haly, vedro bylo tak mocné, že mi doslova vzalo dech.

Karáčí – dvanácté největší město světa a možná první, pokud jde o panující zmatek – má dvacet milionů obyvatel, téměř všichni jsou chudí a tísní se namačkaní v prostoru mezi deltou řeky na jedné straně a znečištěnými vodami Arabského moře na straně druhé. Pětkrát denně vybízejí muezzini ze tří tisíc mešit obyvatele města k modlitbám, vzduch je otrávený naftou a pitná voda na tom není o moc líp. Na zážitky, které ho zde čekají, se ale člověk nemůže nijak připravit. Cestou přes parkoviště jsem uviděl hlouček lidí shromážděných kolem dvou žebráků, kteří se zhroutili na zem vyčerpaní vedrem. Jeden z nich snad byl dokonce mrtvý. Pověrčivější člověk, někdo, kdo si třeba všimne ticha před bouří, by to mohl brát jako znamení.

Vyjel jsem z města a uháněl, jak nejrychleji to šlo, skoro osm set kilometrů na západ, po levé straně se vlnilo tyrkysové moře a přede mnou se táhla prázdná, chvějící se černá silnice. Jak kilometry mizely ve zpětném zrcátku, nořil jsem se hlouběji a hlouběji do nejosamělejšího a nejopuštěnějšího místa, jaké jsem kdy viděl. Pak jsem – konečně – zastavil na hřebenu kopce, podíval se na obzor a spatřil před sebou rozlehlou, vyprahlou pustinu s roklemi a nedostupnými žulovými štíty. Poprvé jsem uviděl Džomhúrí-je eslámí-je Írán, tedy Íránskou islámskou republiku.

Do téhle země se podařilo proniknout jen hrstce amerických špionů a ještě méně se jich vrátilo živých domů. A teď jsem před sebou, o nějakých třicet kilometrů dál, měl její pečlivě střeženou hranici. Zbývalo mi zvládnout jedinou drobnost – hranici překročit a zůstat přitom neviditelný jako duch v noci.

4

Celou misi nastartovala, jak už to v tajných službách bývá, jedna zdánlivě docela banální příhoda. Jistý muž se snažil spravit v autě klimatizaci a našel při tom na zadní straně jedné součástky papírový štítek – moc toho na něm nebylo, jen číselný kód a údaje o dodávce. Pro drtivou většinu lidí na světě by to neznamenalo vůbec nic – jenže tohle nebyl obyčejný muž a čtvereček papíru se mu zdál v jistém ohledu dost pozoruhodný.

Chlapík, o kterém je řeč, byl zasloužilý voják, příslušník jednotky, z níž se stala nejrychleji rostoucí teroristická organizace na světě. Říkali si Nová islámská armáda čistých a základem jejich vidění světa byl náboženský fundamentalismus a hluboká nenávist k Západu. Na tom nebylo nic neobvyklého – takových organizací existují desítky –, jenže tahle Armáda čistých byla nejnovějším převtělením asi nejkrutější teroristické skupiny v moderních dějinách.

I když představitelé nejrůznějších států tvrdili opak, Islámský stát známý také jako ISIS – tuhle brutální organizaci, která se vynořila z trosek Sýrie a Iráku – se nikdy nepodařilo vojensky porazit. Protože se ale ocitl pod neustálým tlakem, udělal přesně to, co povstalecké a teroristické organizace v takové situaci dělávají. Rozdělil se na čtyři větve a rakovina mohla bujet vesele dál.

Výsledkem bylo, že ISIS měl pět významných odnoží a velitelé nejlepší – nebo nejhorší, záleží na úhlu pohledu – z nich, která si říkala Armáda čistých, zamířili na jih a našli útočiště uprostřed žulových štítů, zaostalých vesniček a skrytých údolí na hranici mezi Íránem a Pákistánem. „Proč bůh vymyslel pohraniční oblast?“ praví se v jedné staré anekdotě. „Chtěl, aby Afghánistán vypadal dobře,“ zní odpověď.

Satelitní sledování, masivní nabourávání do telefonů a všudypřítomné rozpoznávání obličejů – díky přísně utajované verzi těchto vymožeností je dnes možné z vesmíru identifikovat jednotlivé osoby na vzdálenost tří set kilometrů – prokázaly, že Armáda získává příznivce a bojovníky daleko rychleji, než si uměli znudění pozorovatelé v Langley vůbec představit. Když byl ISIS na vrcholu, měl k dispozici třicet tisíc zahraničních bojovníků a mnozí z nich – v té době už hodně zkušení – sem doputovali po pobřežní silnici z Karáčí nebo po starých opiových trasách, které vedly z Afghánistánu, jen aby se nechali do Armády čistých naverbovat.

Tisícům mužů a žen v Langley, kteří po jedenáctém září zasvětili veškerý svůj profesní život sledování tekutých písků a tajných proudů islámského fundamentalismu, došlo, že jsou svědky vzniku něčeho stejně nebezpečného, jako byl ISIS, možná dokonce horšího. Něčeho tak vražedného jako al-Káida Usámy bin Ládina. Ale titíž analytikové taky dobře věděli, že agresivní prohlášení a zástupy přívrženců jsou jen tanečky a mnoho neznamenají. Bez jedné rozhodující věci je každá skupina hlásící se k islámskému fundamentalismu stejně bezzubá jako tři stovky ozbrojených paramilitantních jednotek, které působí v Americe – jejich členové a členky si na sebe v pátek večer navlečou vojenské mundúry a na celý víkend „zaujmou postavení“ v nedalekém lese. Jenže když má být teroristická skupina brána vážně, když chce být vnímána jako skutečná hrozba, ne jako atrapa, musí doopravdy někde udeřit.

A čím náročnější si vybere cíl, tím větší reputaci jí to vynese, přičemž nejnáročnějším cílem je Amerika. Tohle se bin Ládinovi podařilo s celou parádou a stal se vzorem, kterému se chtěly ostatní teroristické skupiny vyrovnat. Těžko se to říká, ale přestože pozůstatky útoku z jedenáctého září byly už dávno odklizeny, dál všichni žijeme na troskách Dvojčat. A jak poznamenal jeden historik, když mluvil o nekontrolovaném šíření virů, klimatické změně, ničivých hurikánech, mohutných záplavách a nezvladatelném terorismu – ve skutečnosti jsme se ocitli ve věku paniky.

Od okamžiku, kdy analytikové z agentury předložili přísně tajnou zprávu o vzestupu Armády čistých, která způsobila, že oranžové světlo zvýšené pohotovosti v protiteroristickém oddělení agentury přešlo do varovně blikající rudé barvy, uběhlo sotva šest hodin a početná pobočka CIA v Afghánistánu, kábulská stanice, zaslechla první zvuky blížící se smršti poplašných zpráv.

Občas vzpomínám na doby, kdy jsem byl v prostředí špionáže v podstatě nováček: plavil jsem se na palubě nákladní lodi přes Andamanské moře kousek od thajského pobřeží a nemohl spát. Byl jsem nervózní, jelikož jsem měl proniknout do Myanmaru a sejít se tam se skupinkou lidí, kteří vedli místní vzbouřence. Tak jsem někdy nad ránem vyšel na palubu a zůstal stát u zábradlí. Byla taková ta noc, které dispečeři letového provozu říkají „naprosté jasno“ – panovalo dokonalé ticho, obloha byl čistá a bez mráčku, vánek s sebou odnesl všechno znečištění poletující vzduchem a hvězdy jasně zářily do křišťálově průzračné tmy.

Lodní šroub čeřil vodu, nutil miliardy drobných mořských organismů, aby vydávaly jasnou zář, a mně najednou došlo, že jsem obklopen fosforeskujícím oceánem. Měl jsem jednu Mléčnou dráhu nad sebou a druhou pod sebou a vypadalo to, jako bych si razil cestu mořem svíček. Celý výjev byl vlastně úžasným podobenstvím světa tajných služeb. Agenti také cestují cizími a neznámými vodami a místo hvězd a mořských živočichů je obklopují úlomky informací. Ale podstata věci zůstávala stejná – vždycky jde o to nesoustředit se na svíčky, ale snažit se vidět světlo.

Přesně tohle udělala kábulské pobočka, když předtím několik týdnů naslouchala šířící se šeptandě – přenesla pohled za svíčky a dospěla k závěru, že Armáda čistých plánuje velkou akci, velkolepé představení, prostě něco, čím by se vyrovnala svým nejodpornějším předchůdcům, teroristický čin pojatý jako spektákl.

Ve světě tajných služeb se tohle slovo používá výhradně pro označení teroristických činů organizovaných na globální úrovni a s celosvětovým dopadem a kábulská pobočka nepochybovala, že jeden takový „spektákl“ se zrovna chystá.

5

Kábulská zpráva, která získala nejvyšší stupeň utajení a dostala se do rukou pouze Falconu Rourkeovi a jeho nadřízenému, šéfovi bezpečnostních služeb, hned v prvních třech odstavcích jasně prohlašovala, že takhle zničující útok může otřást celým západním světem a že se soustředí na Spojené státy.

Oba washingtonské šéfy špionáže to řádně vyděsilo, okamžitě zburcovali veškeré zdroje obrovské sítě amerických zpravodajských služeb – devět set tisíc lidí a víc než dva tisíce výzvědných organizací, přičemž přes třicet z nich oficiálně vůbec neexistuje – a dali jim za úkol zjistit o tomhle beztvarém, sotva postřehnutelném nebezpečí, co se dá. Oba muži věděli, že musí najít víc svíček.

Následujícího dne přišla jednomu druhořadému americkému agentovi v Afghánistánu na mobil zašifrovaná zpráva, aby velmi bedlivě sledoval všechno, co se k němu donese.

Muž, asi padesátiletý Afghánec, většinou navlečený do promaštěné kombinézy – jeden ze stovek lidí pracujících v zemi pro CIA –, se živil jako opravář klimatizací a pořídil si na to pojízdnou dílnu: masivní dodávku s pohonem na všechna čtyři kola, která měla na postranicích v paštunštině, darí a angličtině napsáno, že ať jste kdekoliv, Dr. Klima vyléčí klimatizaci vašeho vozu bez ohledu na to, o jakou značku a jaký model se jedná.

V celém pohraničí mezi Afghánistánem, Íránem a Pákistánem ho znali jako nejlepší opravářskou pohotovost na světě. Pětadvacet let se živil tím, že volně projížděl zapadlými vesnicemi a městečky podél hranice, se všemi pohraničníky a důstojníky všech tří zemí si tykal a kdykoliv mohl nerušeně přejet hranici. Odměňoval se jim tím, že jim do klimatizací doplňoval freon nebo prováděl drobnější opravy a nic za to nechtěl.

Naprosto výjimečný byl v tom, jak dokázal opatřit i součástky, které se už nevyráběly. Žádný z jeho zákazníků nechápal, jak to ten muž dělá, ale nikdo po tom nepátral. Přitom se to dalo vysvětlit docela snadno – CIA mu je každý měsíc dopravovala ze Spojených států do jeho skladu v Kábulu. Naverbovat ho jako spolupracovníka a zajistit, aby mu živnost vzkvétala, byl nápad Falcona Rourkea. Uskutečnil ho před lety, když sloužil jako šéf kábulské pobočky.

„Nejlíp se schová všem na očích – ta oblast je rozpálená trouba, všichni tam potřebují klimošku,“ prohlásil tehdy Falcon. „Díky tomu může posedávat u ohně, způsobně popíjet čaj, jak se sluší, a poslouchat.“

A mechanik přesně tohle dělal: celé roky díky tomu předával stovky drbů a útržků informací. A teď ho najednou jeho řídící důstojník z kábulské pobočky žádá, aby dával ještě větší pozor. Opravář by si naléhavosti prosby nevšiml – předpokládal by, že agentura jen rozeslala další výzvu, kterou se snaží zajistit, aby byli všichni ve střehu. Jenže ke zprávě byl přiložen neformální pozdrav od jeho starého přítele Falcona Rourkea a žádost, aby udělal, co je v jeho silách.

O deset dní později mu satelitním telefonem zavolal zákazník, že potřebuje naléhavě pomoct. Opravář zrovna ve svém skladu v průmyslové zóně na předměstí Kábulu rovnal do zadní části dodávky nový náklad náhradních dílů, které mu poslali ze CIA. Zápach z nedaleké čističky odpadních vod byl stejně zničující jako kdykoliv jindy. Na takovém telefonátu nebylo nic neobvyklého, v tomhle případě navíc volal muž, jehož klimatizaci v uplynulých letech už několikrát opravoval. Zákazník, který zřejmě trávil za volantem většinu času, mu vyložil, že zůstal viset v jedné vesničce na íránské hranici kousek od Zabolu – regionálního centra, které mělo tu pochybnou přednost, že ho Světová zdravotnická organizace opakovaně vyhlásila nejznečištěnějším místem na světě.

Za jiných okolností by opravář zákazníka odmítl – do vesničky to bylo z Kábulu víc než tisíc kilometrů, žádnou jinou zakázku v té oblasti neměl a těšil se, že si v hlavním městě pár dní odpočine, než zase vyrazí na cesty. A vyhlídka na to, že se vydá do čpavého vzduchu v Zabolu, ho ani trochu nelákala. Na druhou stranu muž, co volal, ho vždycky fascinoval. Moc toho nenamluvil, v jednom kuse cestoval, byl to Afghánec a kdysi dělal taxikáře v Kábulu, teď žije v Íránu a zřejmě nemá žádnou práci – alespoň ne takovou, o níž by byl ochoten mluvit. Možná se v agentovi ozvala intuice, kterou si vypěstoval během poloviny života strávené v tajných službách, možná zapracovala prostá hamižnost, ale opravář se nakonec rozhodl, že se za zákazníkem rozjede. Kábulská pobočka platila za informace dobře a vzkaz od Falcona naznačoval, že po zboží je poptávka.

Pozdě odpoledne překročil íránské hranice a po čtyřiadvaceti hodinách jízdy, během nichž léto předvádělo, co umí, dorazil – prakticky bez přestávky – do vesničky. Hlavní příčinou zdejšího znečištění byl hnědý prach, který sem přinášel nepolevující vítr. Aby se před ním oba muži chránili, domluvili si schůzku v závětří vysoké zděné mešity. Ani se nemuseli obtěžovat – vítr skučel silněji než obvykle, měnil směr, chytal kouř stoupající z ohňů, na nichž lidé v rozpadlých domech vařili, našlehal to všechno do dusivého koktejlu a muže a ženy spěchající uličkami a ulicemi měnil na mátožné přízraky v oblacích prachu.

Mechanik si hledal cestu prašným odpoledním šerem a s rozsvícenými světlomety se ploužil podél zdi mešity, až konečně zastavil vedle nepojízdného Nissanu Patrol s pohonem všech kol. Řidič nissanu okamžitě vystoupil, přeběhl k zadní části opravářovy dodávky, trhnutím otevřel dveře a nasoukal se dovnitř. Byl to pohledný chlapík, do čtyřicítky mu moc nechybělo, jeho pleť měla odstín starožitného bronzového kousku a byla skoro stejně zbrázděná: očividně trávil hodně času na slunci a větru. Mechanik se uštěpačně usmál a ukázal na hrůzostrašný svět za předním sklem. „Ve jménu Alláhově…“ zamumlal persky a potřásl hlavou.

Pak se zvedl z místa za volantem a přesunul se do zadní části auta, kde měl mezi krabicemi s náhradními díly postavených několik židlí a lůžko. Vylovil dva hrníčky a zapálil malý plynový vařič. Zatímco čekali, až bude čaj hotový, ukázal na nissan.

„Zase trable s kompresorem?“ zeptal se.

„Jo, zlobí,“ přikývl host a dál postával ve stínu v zadní části auta. „Ale to už je pár měsíců. Uvolnil se z držáku, tak jsem ho vyšrouboval a namontoval zpátky.“

„A v čem je teda problém?“ chtěl vědět opravář.

„V tomhle,“ odpověděl zákazník. Zvedl ruku s proužkem papíru – byly na něm natištěné dva řádky anglických slov s několika číslicemi – a podržel ho tak, aby na něj opravář viděl. Staršímu muži stačil jediný pohled.

„Když jsem kompresor vytáhl, našel jsem to nalepené na zadní straně,“ pokračoval mladší muž. „Počítám, že to někdo zapomněl odstranit.“ Přistrčil proužek blíž k mechanikovi, nebylo to však potřeba. Opravář věděl přesně, o co jde: byla to nálepka s kódovým číslem, skupinou identifikačních písmen a dalšími podrobnostmi o kompresoru. Už je to tak, CIA je vládní organizace, proto musí být každá věc, kterou ze Spojených států odesílá, řádně zaevidovaná a označená, takže mechanikovi nezbývalo než z každého náhradního dílu, jenž mu do dílny přišel, nálepku odstranit. Měl pocit, že to vždycky udělal. Okamžitě mu bylo jasné, že písmena a číslice nepředstavují žádný problém. Což ale neplatilo o přepravních informacích, které jasně ukazovaly, že díl byl pořízen na příkaz zástupce velitele Langley pro kábulskou pobočku a měl být do soupisu místního majetku zanesen jako inventarizační položka 11789.

Voda na čaj dávno kypěla a opravář mi později, když jsem do sebe skládal střípky téhle události, popisoval, jak si chvilinku pohrával s myšlenkou, že sáhne po starém Smith & Wessonu, festovním revolveru, který měl položený na sedadle pro spolujezdce. Pak tu myšlenku zavrhl. V nejmenším nepochyboval, že návštěvník svírá v pravé ruce – přitisknuté k tělu tak, aby nebyla vidět – zbraň a míří přímo na něj.

Opravář sice neměl daleko k panice, ale prý si v jednu chvíli uvědomil zásadní věc – došlo mu, že kdyby při tom setkání šlo jen o jeho odhalení, už by byl po smrti. A taky pochopil, že nemá cenu snažit se z té situace vylhat. Pokrčil rameny. „Všichni musíme jíst,“ zabručel.

„Jak dobře znáš Američany?“ zeptal se návštěvník.

„Dost dobře.“

„Jednáš přímo s agenty – nebo přes místního prostředníka?“

„Přímo,“ odtušil mechanik.

Zákazník zvedl ruku, aby na ni opravář viděl, a předvedl mu Ruger GP100. Ukázal hlavní na vařič, aby mechanika mlčky upozornil, že voda už vře. Opravář – nezvladatelně se třesoucíma rukama – začal připravovat čaj.

Návštěvník z něj nespouštěl oči. „V posledních letech jsme se potkali na půl tuctu nejrůznějších míst,“ prohlásil. „Co podle tebe dělám za práci?“

Opravář rozhodil ruce, aby dal najevo, že tak úplně neví. „Nikdy jsem tě neviděl s někým dalším,“ odpověděl, „takže podle mě nevozíš lidi přes hranici. Tipoval jsem tě nejspíš na pašeráka zlata nebo možná tabáku – i když to bys potřeboval větší auto.“

Zákazník přikývl, nedodal však nic, čím by mechanikovy odhady vyvrátil. „Víš, kolik Američany stálo jedenáctý září?“ zeptal se.

Opravář se na něho obrátil od chystaného čaje, otázka ho tak zaskočila, že se mu dokonce přestaly třást ruce. „Cože?“ vyhrkl.

„Jen Dvojčata – samotný budovy – měly hodnotu dvaašedesát miliard dolarů. Vyčistit pozemek přišlo na miliardu.“

Opravář netušil, kam muž míří. „To je zajímavý,“ poznamenal neurčitě.

„Jo, je,“ přikývl návštěvník. „Člověka přitom leccos napadne, ne? Třeba kolik by byli ochotní zaplatit, aby tomu předešli. Nebo aby zabránili něčemu podobnýmu.“

Technik se odvrátil a zíral na hrnky s čajem. Co mu ten chlap nabízí? Srdce mu začalo bušit a on nevěděl, jestli je to hrabivostí, nebo strachy.

Vzpomněl si na šifrovanou výzvu, která přišla z kábulské pobočky, a na Falconův vzkaz a napadlo ho, jestli tenhle chlápek v nissanu někde něco nezaslechl – něco, co se šeptá a CIA by o tom moc ráda věděla. Třeba jde o víc než jen o šeptandu.

„Počítám, že za něco takovýho by asi zaplatili slušnej balík,“ poznamenal uvážlivě.

„Souhlasím,“ přikývl zákazník. „Předtím jsem se tě ptal, čím se živím.“ Nečekal na odpověď. „Dělám kurýra,“ dodal.

„Kurýra?“ vyhrkl opravář a nevěděl, co si pod tím má představit. „Pro koho?“

„No, pro federální poštu ne,“ odpověděl muž.

6

Když dávali velitelé Armády čistých dohromady svou organizaci, učinili jedno zásadní rozhodnutí. Přestože je vývojáři ujišťovali o opaku, pochopili, že žádný civilista si nemůže koupit šifrovaný telefon nebo aplikaci pro posílání zpráv, které by byly skutečně bezpečné.

Měli pravdu. Neexistuje zařízení ani program, do něhož by americká NSA – Národní bezpečnostní agentura – nemohla proniknout, bude-li v sázce opravdu hodně. Proto se velitelé Armády rozhodli použít jako nejbezpečnější prostředek komunikace živé kurýry. Armáda tím přispěla k trendu odmítání elektroniky ve světě utajovaných informací, protože do papíru se nejde nabourat a ručně předávaná zpráva se nedá napíchnout.

Takže Armáda vybrala a vycvičila hrstku spolehlivých, nenápadných poslů, aby doručovali utajené dokumenty a ústní vzkazy mezi operativci, dodavateli a finančníky. Jednu věc ale vedení Armády na celém systému pořádně nedocenilo: čím větší je spiknutí, čím důležitější je tajemství, tím silnější je pokušení nějak ho zpeněžit.

Tak se stalo, že jeden z kurýrů Armády – otec dvou malých holčiček, bývalý taxikář, kterého začala unavovat tupá zaťatost fundamentalismu a jeho rétoriky, muž, před nímž se otevřela příležitost změnit život vlastní rodiny a on byl ochoten riskovat popravu a chytit šanci za pačesy – seděl v zadní části dodávky ve větrem ošlehaném a bohem zapomenutém koutě Íránu a mluvil s afghánským opravářem klimatizací, kterého mu Alláh – subhánahu wa ta‘álá, nejoslavovanější, nejvyšší – odhalil jako amerického zpravodajského agenta.

Kurýr byl ve světě špionáže amatér, ale jeho základní pravidlo se naučil: tajemství ti může vynést balík, musíš však být první, kdo ho na trhu nabídne. S postupujícím časem roste riziko, že tě někdo předběhne.

„Před třemi týdny se začali lidi různě na kdeco vyptávat,“ vysvětloval teď technikovi. „Muži si mezi sebou leccos šeptají – proslýchá se, že se něco chystá. Proto jsem říkal, že je to naléhavý, když jsem ti volal – Američani na to můžou záhy kápnout sami nebo jim to prodá někdo, kdo bude rychlejší než já.“

„Prodá? Ty chceš Američanům prodat informace?“ podivil se opravář. V životě by ho nenapadlo, že bude řešit takovýhle problém – sám se živil sbíráním drobků. Ale tohle byl kurýr a tajemství, co zná, můžou být podstatně důležitější – a taky výnosnější. „Ať máš jakýkoliv informace,“ řekl a nalil čaj, „kolik za ně chceš?“

„Dvacet pro mě. Pět pro tebe,“ odpověděl posel.

Mechanik přestal lít čaj, odložil konvici a zadíval se na hosta. Musel se ujistit, že rozuměl správně. „Milionů?“ zeptal se. „Amerických dolarů?“

„Vyjde to na míň než jedenáctý září. Pro Američany je to výhodný obchod,“ upozornil ho kurýr. „Budu chtít americký pas – a taky bezpečný barák, jinou totožnost, prostě úplně novej život.“

„Pětadvacet milionů dolarů?“ vydechl opravář užasle. „Nový život – ale kde?“

Z návštěvníkovy tváře se vytratilo napětí. „Někde, kde není potřeba klimatizace a kde bude vyhlídka na vodu,“ odpověděl. „Prostě na místě, kde prší. Hledal jsem si to na mapě – třeba v Maine nebo v Oregonu. Co ty?“

Mechanik potřásl hlavou. Nikdy nepřemýšlel o tom, že by žil na Západě nebo že by měl pět milionů dolarů, a teď mu chyběla odpověď. „Co chceš, abych udělal?“ zeptal se.

„Vyřídíš svému řídícímu důstojníkovi vzkaz. Zeptáš se ho, jestli chce koupit to, co prodávám.“

„Znám je,“ poznamenal opravář zdrženlivě. „Za vším vidí léčku, budou si to chtít nějak ověřit, budou požadovat důkaz. A já ani nevím, jak se doopravdy jmenuješ. Co mu mám říct? Že jsem v Íránu narazil na chlápka, co se jmenuje Mohamed a rád by měl dvacet milionů dolarů?“

Kurýr s úsměvem pokýval hlavou. „Pověz mu, že informace, kterou dotyčný má, se týká něčeho, co místní velitelé chystají a co má údajně být pořádný spektákl –“

„Cože?“ přerušil ho mechanik.

„On tomu bude rozumět. Řekni mu, že jsem prověřený kurýr Armády čistých a její plány a vedení znám dost dobře.“

Opravář sebou trhnul – Armáda čistých? Slyšel, že jsou v ní lidé, na které si člověk musí dávat zatraceně dobrý pozor, jenže mohl čekat za pět milionů dolarů něco jiného?

„CIA se tě bude ptát na informace, podrobnosti, na spoustu věcí,“ pokračoval posel. „Ale pamatuj si, že tady to mám pod kontrolou já, ne oni. Pověz jim moje podmínky. Posloucháš mě?“

„Promiň,“ odpověděl opravář vytržený z úvah. „Myslel jsem na Las Vegas – chtěl bych se podívat do Vegas.“

7

Pro případ, že by je někdo pozoroval, strávil opravář hodinu venku v kvílejícím větru a předstíral, že v nissanu opravuje klimatizaci. Pak se díval, jak kurýr v podvečerním světle odjíždí, dopřál si dvě hodinky spánku a ve stavu nejvyššího rozrušení se vydal zpátky ke své dílně vedle čističky.

Tam zvedl roletu, a když byl bezpečně uvnitř, stáhl ji, zajistil na závoru a pak se přihlásil přes síť TOR na dark web a otevřel si populární džihádistickou aplikaci na posílání vzkazů.

Popsal se jako chudý, leč hluboce věřící Afghánec středního věku – čtyři řádky dlouhý vzkaz protkal spoustou pravopisných a gramatických chyb – a připojil jednoduchý, ale beznadějný požadavek: hledá o hodně mladší ženu, která by se za ním vydala do malé vesničky na úpatí Hindúkuše. Byl to další z řady podobných příspěvků, které v uplynulých letech poslal, ve všech se snažil najít nevěstu a mohl se spolehnout, že se mezi desítkami tisíc pravidelných uživatelů fóra najde dost těch, co ho budou urážet a zesměšňovat. Dokonce i v islámském podsvětí je podle všeho internet nadmíru kruté místo, jenže opravář věděl něco, co netušil nikdo z jeho kritiků: ačkoliv je vlastník diskusního fóra beznadějně nedohledatelný, webovou aplikaci ve skutečnosti řídí CIA.

Agentura stránku založila a zakopala hluboko pod zem na dark webu, díky čemuž mohla získávat co nejvíc informací o jejích uživatelích a monitorovat aktivity džihádistů. Sloužila ale ještě jednomu účelu: její fóra a nástěnky umožňovaly agentům, kteří operovali na území nepřítele, aby svým řídícím důstojníkům mohli vzkázat, že žádají setkání, pomoc nebo podporu. Opravář své sdělení vtělil do pravopisných chyb a popletených mluvnických časů. Přesná kombinace jazykových nedostatků dávala dohromady zprávu, že naléhavě žádá osobní setkání.

Příspěvek vyvolal obvyklou snůšku urážlivých reakcí, ale jen jedna měla cenu. Na web ji pověsil džihádista, který si říkal AK-47 a jako svůj podpis používal obrázek hořící americké vlajky. Ve skutečnosti to byl pracovník kábulské pobočky CIA. Vzkaz byl také zašifrovaný a do uštěpačných návrhů, kde se taková žena dá získat nebo koupit, agentura zakódovala informace, kdy a kde se opravář s člověkem ze CIA sejde.

O třicet šest hodin později projel kolem čističky odpadních vod nenápadný, zato opancéřovaný vůz Toyota Land Cruiser a zamířil do polorozpadlé průmyslové zóny na jižním okraji Kábulu.

Umístění opravářovy dílny vybrala CIA zcela záměrně. Když foukal vítr od severu, což se dělo většinu roku, puch z průmyslové zóny byl téměř nesnesitelný, a to bylo pro potřeby utajení naprosto ideální. Zaměstnanci vybíhali z aut a honem utíkali do klimatizovaných budov, dokonce ani kuřáci tam nepostávali ve stínu před dílnami a náhodného návštěvníka, který by prošel branou do areálu, zde nezaznamenali už několik let.

Land Cruiser prokličkoval mezi pyramidami barelů od nafty a zastavil před budovou nacházející se na nejvzdálenějším okraji zóny. Muž za volantem, afghánsko-americký čtyřicátník a jeden z nejspolehlivějších řidičů agentury, zatroubil a téměř okamžitě se roleta na vchodu do domu zvedla. Teprve když dveře za vozidlem bezpečně zaklaply, padlo světlo na muže sedícího vzadu v autě. Na sobě měl kefíju, šátek, který mu zakrýval celý obličej kromě očí. Díky silně zatmaveným oknům auta byl muž do té chvíle prakticky neviditelný.

Když si stáhl šátek, ukázalo se, že je to pohledný chlapík něco málo přes čtyřicet, s pronikavýma šedivýma očima a dvoudenním strništěm. Pocházel z Texasu, jmenoval se Chris Halvorsen a byl velitelem kábulské pobočky. Protáhl si záda – kábulské cesty jsou k nepřežití – a pod manšestrovým sakem se jasně rýsovala pistole. Když uviděl, jak se k němu blíží opravář, nenuceně se usmál.

Starší muž se pohyboval rychle, jako vždy trochu kulhal a k tomu si při chůzi mnul ruce. Nedělal to ale ze strachu. Halvorsen z dlouhodobé zkušenosti věděl, že tenhle zvyk nemá nic společného s žádostí o schůzku či s množstvím vykřičníků ve zprávě. Znamenalo to, že mechanik kápl na něco opravdu velikého. Muž prostě viděl, že se blíží den, kdy se dočká tučné odměny.

8

Jedenáct minut po příjezdu do průmyslové zóny se Chris Halvorsen zase chystal k odjezdu.

Na začátku si se svým rozčileným agentem potřásl rukou, pak odmítl šálek čaje a následoval opraváře na jejich obvyklé místo – ke dvěma odrbaným křesílkům v zadní části budovy vedle trojice dunících generátorů, díky nimž bylo prakticky nemožné hovor odposlouchávat. Přesto se k sobě oba muži naklonili, téměř šeptali a Halvorsen nechal mechanika, aby mu třikrát převyprávěl celý hovor s kurýrem, snažil se z muže vytáhnout kdejakou podrobnost a pak – přesvědčen, že už se víc dovědět nemůže – změnil plány. Normálně by v dílně zůstal alespoň hodinu, aby to vypadalo, že s klimatizací se skutečně něco dělo, ale tentokrát ne.

Přivolal řidiče, opět si omotal kefíju kolem hlavy, zalezl na zadní sedadlo a řekl muži za volantem, aby ho co nejrychleji dovezl na leteckou základnu v Bagramu, kde – hluboko uvnitř přísně střeženého prostoru – sídlila kábulská pobočka CIA. Nejbezpečnější částí rozlehlého, proti bombám odolného komplexu byla ZÓNA BOUŘE a z ní Halvorsen, obklopen stěnami obloženými olovem a vytrvalým hučením strojů vytvářejících umělou zvukovou kulisu, zavolal Falconovi a informoval ho o tom, co se seběhlo v zapadlé vesničce poblíž Zabolu. Chrise Halvorsena o několik měsíců později zajali, mučili a popravili v Sýrii.

Když ředitel hovor přijal, bylo podle záznamů agentury 10:43 washingtonského času. O dvacet minut později stál ředitel v zasedačce vedle své kanceláře v sedmém patře, nahlížel do poznámek v počítači a vysvětloval svým nejbližším a nejvýše postaveným řídícím pracovníkům, co je nového.

„Kurýr – pokud jím skutečně je – si klade podmínky,“ vykládal Falcon. „Je to pochopitelné – jestliže to, co nabízí, je alespoň vzdáleně podobné pravdě, musí být hrůzou bez sebe. Říká, že žádnou informaci nesvěří papíru ani nenahraje na počítač, jelikož by se mohla dostat do nevhodných rukou – a to by stálo jeho a téměř jistě i celou jeho rodinu život.“ Falcon se odmlčel.

„Jak sám řekl, z jeho úst přímo do něčího ucha, jinak to nepůjde,“ pokračoval. „To znamená, že musí dojít k setkání, a on našemu prostředníkovi rovnou sdělil, že nehodlá vzbudit sebemenší podezření tím, že by změnil svoje zaběhnuté zvyky. Setkání se odehraje v jeho domácím prostředí, na místě, které nejen dobře zná, ale taky je považuje za bezpečné.“ Falcon pokrčil rameny a rozhlédl se po místnosti. „Jak zdůraznil, tohle jsou podmínky, o nichž nehodlá vyjednávat. Prohlásil, že je připraven na všechno se vykašlat a hned odejít.“

Tím skončil přehled zpráv a rozhostilo se ticho, které nakonec přerušil Bill Glover, řečený „Buster“ čili „Kámoš“, jeden z asistentů ředitele. Mohutný muž, jemuž nechybělo mnoho do šedesátky a vždycky vypadal, jako by právě vylezl z postele – divoké, nepoddajné vlasy, zmačkaná kravata, vytrvale ustaraný výraz.

„Mluvil o tom, že to bude spektákl – rozvedl to nějak?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděl Falcon. „Pokouší se nám to prodat – takže zadarmo nepustí nic. Tedy pokud vycházíme z toho, že vůbec něco ví.“

„Kolik?“ zeptal se Buster. „Kolik za to chce?“

Falcon se odmlčel a zadíval se jim do tváří. „Dvacet milionů pro něj, pět pro zprostředkovatele – a k tomu jako obvykle pasy, bezpečný odjezd…“

Nedořekl to. „Kolik?“ ozval se nevěřícně mužský hlas z opačného konce stolu. Fakticky promluvil i za všechny ostatní v zasedačce.

„Pane na nebi,“ vyhrkla žena sedící asi v polovině místnosti. „Pětadvacet milionů, Falcone? To může být podvod století, alespoň pro svět zpravodajských služeb.“

„Jo, to může,“ připustil Falcon a většina hlav souhlasně kývla. Jestli vám něco všichni lidé v téhle utajované branži kdykoliv z fleku podepíšou – a je fuk, na které jsou straně –, tak je to fakt, že výzvědné služby jsou plné podvodů, zpronevěr, lhářů, snílků a lidí, kteří to hrají na obě strany. „Ovšem taky může být jeho informace pravdivá,“ dodal Falcon tiše.

„Ale neuvažuješ o tom, že bychom mu zaplatili, viď?“ ujišťoval se muž na vzdálenějším konci stolu a do hlasu mu začal probublávat vztek.

„Před jedenáctým zářím by mě to ani nenapadlo,“ odpověděl Falcon, „ale po jedenáctém září to nemůžeme nechat spadnout pod stůl. To je svět, ve kterém žijeme, Jime.“

„Ne… ne,“ zavrtěl Jim hlavou a hned se k němu přidali další asi čtyři lidi, možná pět. Během několika okamžiků se v zasedačce rozhořela hádka. Ti, kdo hájili názor, že se o tom má alespoň uvažovat, byli očividně v menšině a snažili se vynahradit početní nevýhodu silou hlasů, takže spor se bleskurychle vyhrotil.

„No tak, no tak,“ ozval se Buster ochraptěle, vstal, zastrkal si košili do kalhot a získal pozornost. Místnost ztichla. „Tak připravíme návrh dokumentu,“ nadhodil Buster.

„Jakýho dokumentu?“ zeptal se Jim bojovně. Byl to urostlý chlapík a navíc mazaný – tvrdě pracující čtyřicátník, s obličejem tak zbrázděným, že připomínal silnici s rozpraskaným povrchem. Vedl analytické oddělení – byl nejmladší, kdo tuhle funkci kdy zastával – a dával jasně najevo, že nemá v úmyslu jít z téhle pozice do důchodu.

„Dokumentu, který všichni podepíšeme,“ odpověděl Buster.

„Nemám tušení, o čem mluvíš,“ odsekl Jim.

„Buster tím chce říct,“ zasáhl Falcon, „že navrhneme krátké stanovisko, ze kterého bude jasné, kdo je pro, abychom tuhle stopu sledovali bez ohledu na náklady, a kdo je proti. Na závěr to všichni podepíšeme.“

„Proč?“ ozvala se žena sedící uprostřed stolu.

„Abychom ušetřili čas,“ odpověděl Falcon. „Po jedenáctém září vyšetřovací komise zjistila, že je hrozně těžké zjistit, kdo co v měsících před útokem prosazoval. Všichni uhýbali a kličkovali. Kdyby nás zasáhl další takovýhle spektákl, nezaskočí nás to – předložíme dokument s podpisy a hned bude jasné, kdo zastával jaké stanovisko.“

Nikdo nic neřekl. „Dobře,“ ujal se slova Buster, „kdo je pro, abychom to podepsali?“

Pořád nikdo nereagoval. „Najednou to vypadá jinak, když už nejde jen o intelektuální cvičení, ale člověk musí vytáhnout vlajku na stožár a jasně říct, za co bojuje,“ poznamenal Falcon.

Všichni kolem stolu se zklidnili a najednou přikyvovali: Falcone, máš pravdu. Šéf špionů se vrátil k počítači – už zase měl místnost plně pod kontrolou. „Takže, můžeme si vyhodnotit, jaké informace vlastně máme před sebou?“ pokračoval, jako by se nic nestalo. „Pokud chcete znát můj názor, myslím, že podmínky, které náš údajný kurýr vznesl, zvyšují jeho důvěryhodnost. Chová se přesně tak, jak by se dalo čekat od člověka, který rozehrál nejnebezpečnější partii na světě.“

„A částky, co žádá, tomu taky odpovídají,“ přisadil si Buster. „Ví, že když si řekne o takový balík, rozpitváme každý centimetr jeho života a důvodů, které ho podle něj k návrhu vedly. Ten chlap musí mít zatraceně vysoký sebevědomí.“ Usmál se. „Nebo si umí šíleně lhát do kapsy,“ dodal.

„Co teda uděláme?“ zeptal se Jim, tentokrát už o poznání přátelštěji. „Požádáme ho, jak se říká, o důkaz pravdy?“

„Přesně tak,“ přikývl Falcon. „Řekneme, že další vyjednávání záleží na tom, jestli nám pošle doklad dobré vůle – něco, co by dokazovalo, že je v Armádě a že nás netahá za nohu.“

Všichni přikyvovali. Teď bylo na kurýrovi, aby důkaz pravdy předložil, takže se účastníci jednání trochu uvolnili. Schůzka skončila.

Buster sebral ze země ošoupanou bundu a stoupnul si vedle Falcona. „Pětadvacet melounů? Kruci,“ poznamenal tiše. „Žijeme v divným světě.“

„Jo,“ přikývl Falcon. „Ve světě, který nám stvořilo jedenáctý září.“

9

Ten den odpoledne přišel do kábulské pobočky vzkaz ze sedmého poschodí v Langley, Chris Halvorsen ho doručil do opravny klimatizací a opravář ho převezl přes íránskou hranici a na jednom malém tržišti asi tři sta kilometrů jižně od místa, kde se naposledy setkali, ho kurýrovi pošeptal do ucha. CIA chce důkaz pravdy.

Tržnice byla odporné, šmelinou prolezlé místo, oblíbené mezi pašeráky a lidmi, kteří se přiživují na nevysychajícím proudu uprchlíků snažících se dostat do Teheránu. Kurýr a opravář seděli vzadu v opuštěném stánku s čajem a kurýr opravářovi odpověděl, že ho kupec nepřekvapil, prý s takovou žádostí počítal. O pár minut později oba muži došli k nissanu, ujistili se, že je nikdo nepozoruje, a mechanik převzal do opatrování maličký předmět. Úspěšně ho převezl přes hranice, dopravil do dílny a předal Chrisi Halvorsenovi. Na velitelství kábulské pobočky předmět – kousek papíru velikosti navštívenky, ale neobyčejně tenoučký – zapečetili do ocelové krabičky a nechali přepravit do Langley.

Odtamtud přistřiženou a notně rozmazanou fotografii přepravili do NSA v Marylandu, kde z ní odborníci na úpravu obrázků a analytici vytáhli, co se dalo, a získali tak fůru informací. Se snímkem a zprávou NSA Falcon znovu svolal poradu svých nejbližších spolupracovníků, a přestože žádná informace na fotce nebyla úplně jednoznačná, byly dost jasné, aby Falcona a ostatní přítomné přesvědčily, že mají co do činění s opravdovým poslem.

Čtyři hodiny po tom, co sedmé poschodí přijalo rozhodnutí, že se setkání s kurýrem uskuteční, a to v době a na místě v Íránu, které si on sám určí, došli muži a ženy, jejichž úkolem bylo operaci připravit, k závěru, že největší naději na úspěch má agent vycvičený pro plnění úkolů v extrémně nepřátelských oblastech, který se bude pohybovat sám a do země vstoupí pěšky.

Takže za tmy, konkrétně ve 3:22 v neděli ráno, jen pár minut poté, co Falcon podepsal formulář B1706 – příkaz zahajující utajovanou operaci –, se na mém nočním stolku rozdrnčel šifrovaný mobil. S očima zalepenýma spánkem jsem po něm sáhl a zjistil, že volající mezitím zavěsil. Bylo mi naprosto jasné, co to znamená.

Koukl jsem se na seznam zmeškaných hovorů a uviděl číslo, které jsem znal. A věděl jsem, že kdybych na něj zavolal zpátky, nikdo to nezvedne. Ve světě, v němž jsem žil, představuje i samotné telefonní číslo kódovanou zprávu.

Oznamovala mi, že auto je na cestě. Právě mě probudili k životu.

10

Ve čtyři ráno jsem dosedl na zadní sedadlo nenápadného SUV a položil pravou dlaň ze strany na ocelový kufřík, který vozidlo přivezlo.

Byla to nejnovější, technicky neobyčejně vyspělá verze zavazadla, jemuž se ve zpravodajském světě běžně říká trezor. Tiše jsem počítal do sedmi a poskytoval bezpočtu čidel umístěných v oceli dost času, aby si přeměřila biometrické údaje mé ruky. Pak jsem dlaň odtáhl a systém, spokojený s mou totožností, po chvilce s cvaknutím pružiny odklopil víko kufříku a já se díval na monitor speciálního notebooku. Byl na něm otevřený soubor „Kurýr/pohraničí“, ze kterého jsem v hrubých rysech pochopil, kam mám namířeno. Cítil jsem, jak mi přeběhl mráz po zádech. To by měl být Írán, co? Nejvražednější ze všech extrémně nepřátelských oblastí. Do studia souboru jsem se dal s nejtemnějšími obavami.

Když jsme projeli branou do Langley, byl jsem se čtením hotov, zaklapl víko, vrátil kufřík důstojníkovi, který se vezl na předním sedadle jako ochranka, a zadíval se z okna. Studený noční vzduch propůjčoval stromům bolestně ostré obrysy a vysoko na nebi visel – což bylo vzhledem k mé nastávající výpravě příhodné – půlměsíc. Na cestu za tak ohavným posláním jsem si nemohl přát krásnější noc.

Prošel jsem dalšími dvěma kontrolami a vstoupil do nejchráněnější oblasti v celém Langley, do rozlehlého prostoru pohřbeného pod Bublinou, přednáškovým sálem CIA. V podzemním foyeru jsem odevzdal všechno, co jsem u sebe ještě měl – telefon, hodinky, pásek i s přezkou –, a uposlechl příkaz, abych zůstal stát před rentgenem se zpětným rozptylem. Pak mi bezpečnostní důstojník pokynul, abych se vydal do nejzajištěnější z dvanácti jednacích místností tvořících bezpečnou zónu.

V doprovodu dvou strážných jsem kráčel opuštěnými chodbami, naslouchal hučení generátorů, které vyráběly zvukovou kulisu, a bránily tím prostor před odposlechem, a zastavil se před bezpečnostními dveřmi. Přejel jsem propustkou přes další čtecí zařízení, počkal, až si mě kamery prohlédnou a potvrdí mou totožnost, a sledoval, jak se dveře otevřely.

Vstoupil jsem dovnitř a zjistil, že rozlehlá, za normálních okolností nudná místnost se změnila ve válečný štáb. V jednom rohu pracovali na počítačích experti na analýzy fotografií, všude visely od stropu monitory s vysokým rozlišením, vládly celému prostoru a vzbuzovaly dojem, že se člověk ocitl v promítacím sále kina IMAX. Uprostřed místnosti, obklopeni technikou, seděli u dlouhého jednacího stolu zpravodajští analytikové, kteří se specializují na sledování příhraničních oblastí, plánovači a většina členů mozkového trustu ze sedmého poschodí. Falcon – principál usazený na opačné straně místnosti a velící tomuhle čtyřicetihlavému cirkusu – kývl na pozdrav a pokynul mi, abych se posadil na volnou židli na konci stolu.

„Přečet sis v autě svodku?“ zeptal se bez úvodu.

„Počítám, že jste dostali důkaz pravdy,“ přikývl jsem, „jinak bych tu nebyl.“

Falcon se natáhl k vedlejšímu stolu pro malou skleněnou tabulku, podal ji pobočníkovi a ten mi ji, za zvědavého zájmu všech přítomných, donesl. Spatřil jsem tenounký obdélníček papíru, na němž byla natištěná sotva rozeznatelná fotografie a který byl kvůli ochraně slisovaný mezi dva kousky nerozbitného skla. Vypadal trochu jako přírodopisný exponát. Pořádně jsem papírek prozkoumal a usmál se. Falcon mi úsměv vrátil.

„Parádní fígl,“ poznamenal jsem. „Vy jste ho používali, Falcone – myslím, když jste ještě sloužil v terénu?“

„Tak starej zas nejsem,“ upozornil mě a dělal, že se ho to dotklo. „Ale četl jsem o tom.“

„Jo, já taky,“ přikývl jsem.

Jedna ze zkušených analytiček – asi padesátiletá žena známá slabostí pro elektronické cigarety a cynismem – to nevydržela. „Já to nechápu,“ vybuchla rozčíleně. „Jakej parádní fígl? Tahle mizerná fotka?“

„On mluví o papíru, na kterém je snímek natištěný, Margaret,“ zavrtěl Falcon hlavou. „Fígl je v tom, jak se kurýrovi podařilo dostat to bezpečně za hranice.“

„Už to patří do historie,“ ujal jsem se slova. „Vymysleli to členové francouzského hnutí odporu Maquis, kteří bojovali s nácky –“

„Proto se mě ptal, jestli jsem to používal v terénu,“ přerušil mě Falcon. „Narážel na to, že jsem dost starý, abych mohl sloužit ve dvaačtyřicátém.“ Všichni se zasmáli.

„Hnutí odporu řešilo vážný problém,“ pokračoval jsem. „Nevěděli, jak si předávat informace mezi jednotlivými buňkami – umístění zásob, datum a čas schůzky –, když byli práskači a gestapo na každém kroku. No, Francouzi jsou strašliví kuřáci – stejně jako Íránci –, jenže průmyslově vyráběné cigarety byly moc drahé, tak si je většinou z tabáku balili sami,“ vysvětloval jsem.

„Někoho v hnutí odporu napadlo,“ nedal jsem jim vydechnout, „že by šlo informace napsat na rub cigaretového papírku. Do něj pak zabalit tabák, a kdyby člověka zastavilo gestapo, prostě si jen vezme cigaretu zastrčenou za uchem a zapálí si ji. S každým šlukem zničí kus důkazu.“

Ukázal jsem na tenounký papír. „Možná o tom náš kurýr někde četl, třeba ho to napadlo samotného. Ať tak či tak, použil ručně ubalenou cigaretu, aby důkaz dostal ze země. Co o fotce víme?“

Falcon ukázal na les obrazovek. Otočil jsem se, a když se snímek objevil, užasl jsem – technici z NSA a fotoanalytici v rohu místnosti využili kapacitu svých počítačů, zapojili do toho přísně utajovaný program na vylepšování milionů pixelů a změnili obrázek skládající se z rozmazaných tvarů a nerozeznatelných stínů na jasný záběr tisíckrát větší než originál. Popošel jsem blíž a zadíval se na chumel domků z nepálených cihel obklopující jakousi náves.

„Nějaká metadata?“ zeptal jsem se. Měl jsem na mysli podrobnosti o čase a datu pořízení snímku či údaje z GPS o tom, kde se náves nachází, prostě informace, jež bývají do fotografie vloženy.

„Nic,“ odpověděl Falcon. „Metadata jsou uložená v digitální verzi snímku, jenže my máme k dispozici jen vytištěnou kopii – ale i kdybychom měli digitální soubor, zaručuju ti, že v něm nic nenajdeme. Z toho cigaretového papírku je jasné, že tohle nebude žádný trouba.“

Prohlížel jsem si snímek a vypočítával jednotlivé detaily. „Plátěná stříška pověšená nad návsí, stůl připravený na to, aby se na něj vyskládalo jídlo, muž s rukama zvednutýma nad hlavou, jako by tancoval, koza přivázaná ke kolíku, kterou zřejmě podříznou – takže nějaká oslava?“ přemítal jsem nahlas. „Narozeniny?“

„Podle nás svatba,“ opravil mě Falcon. „Nejspíš si vyšší velitel Armády bere mladou ženu z místní vesnice.“

Prohlédl jsem si nějakých dvacet mužů, které fotografie zachycovala – všichni stáli zády k objektivu, byli ve stínu nebo měli odstřižené obličeje. „Dával si pozor, abychom neviděli ani jednu tvář –“ poznamenal jsem zamyšleně.

„Zadarmo nám nedá vůbec nic,“ přitakal Falcon. „Aby dosáhl svého, přece jen prostředníkovi pár informací poskytl – tvrdí, že ten člověk sedící v křesle pod přístřeškem si říká Emír.“

Zadíval jsem se na něj: muž byl oblečený celý v bílém, podle držení těla už nebyl nejmladší a fotku někdo schválně ořízl tak, aby nebyl vidět obličej. „Titul moc neznamená,“ poznamenal jsem. „Dávají si je sami.“

„Ano,“ přikývl Falcon, „ale každá teroristická organizace potřebuje svou mesiášskou postavu. Tihle mají Emíra. Nejspíš to bude nějaký akademik nebo něco jako náboženský učenec – takový, co vždycky nabídne ty nejvražednější výklady svatých textů. Zabijte odpadlíky, zabijte bezvěrce, zabijte vetřelce. Umí modlitbou vyvolat bouři, podněcuje druhé k válce, ale sám do žádné bitvy nikdy nejde –“

„To mi připomíná Pentagon,“ poznamenala Margaret.

Ozvala se salva smíchu a Falcon pokračoval. „Skutečný boj a jeho plánování mají vždycky na starost vojenští velitelé – ti jsou opravdu nebezpeční.“ Pokročil dopředu a ukázal na jedno místo na snímku. „Což nás vede k tomuto muži,“ dodal.

11

Falcon mířil prstem na svalnatou postavu bez košile sedící zády ke kameře. Chlapík hrál s dalšími třemi karty a čekal, až oslavy začnou.

Hraní karet nebylo nic neobvyklého – islám to sice nepodporuje, ale taky to není haram, zakázané. Což však neplatí o hazardních hrách, takže kdyby tam ležely peníze, věděli bychom, že snímek je podvrh, a mohli bychom jít domů. Jenže na stole nebyla jediná mince. „Kdo to je?“ zeptal jsem se.

„Kurýr prostředníkovi řekl, že je to vojenský velitel, patrně stratég, vysoce inteligentní – a taky krutý,“ vysvětloval Falcon. „Ale takové řeči člověk od prodejce čeká, že? Jenže v tomhle případě zřejmě mluvil pravdu.“

Odmlčel se, rozhlédl se po místnosti a mě až překvapilo, jak najednou vypadá staře a strhaně. „Říká, že ten muž je Abu Muslim al-Tundra,“ dodal.

Zůstal jsem na Falcona zírat – stejně jako všichni ostatní. V šokovaném tichu Falcon dál koukal na karbaníka na fotce a nahlas přemítal o jeho jménu. „Muslim ze sněhu… někdo, kdo přišel z pustiny… člověk z mrazivé zimy…“

„Al-Tundra je přece po smrti,“ upozornil jsem ho nechápavě a nahlas řekl to, na co mysleli všichni. „Na takzvaný bezpečný dům, kde zrovna v Iráku pobýval, shodilo letectvo dvě pětisetlibrový bomby.“

„To je letectvu podobný,“ usmál se Falcon hořce. „Jak kdysi řekl jeden slavný psycholog: když má člověk v ruce kladivo, začne mu všechno připadat jako hřebík.“

Nadechl se. „Po náletu nemohl nikdo nic najít – z domu a lidí nic nezbylo, ani kapka DNA. Bůh nás ochraňuj – tisíc liber, to máme skoro pět set kilo výbušnin na zabití jediného člověka. Pentagon pochopitelně oznámil, že je mrtvý. Neměli na vybranou – nemohli přiznat, že na tom místě přišlo o život taky deset civilistů pro nic za nic.“

Rozhlédl se po místnosti. „Vyšetřovací tým, který tam dorazil, tělo nenašel, zato nahlásil objev něčeho, co vypadalo jako tunel,“ dodal na vysvětlenou. „Takže – možná vešel předními dveřmi do domu a vzápětí zadními zase vyšel ven. To nikdo neví – buď ho dostali, nebo to celý podělali. A kurýr nám teď říká, že to podělali.“

„Jestli je al-Tundra pořád naživu,“ ozval se Buster, „nedivím se, že kurýr chce pětadvacet milionů – v cenách na trhu se očividně vyzná. Co myslíš, Falcone?“

„O tom, jestli je mrtvý, nebo živý?“ nadhodil Falcon. „Nevím, nemáme dost informací. Ale kdyby ses mě zeptal, co mi napovídá intuice… Řek bych, že tady funguje Murphyho zákon – když se něco může podělat, tak se to taky podělá. Podle mě je to on.“

V místnosti to zašumělo: představa, že je al-Tundra naživu, byla úděsná. Usáma bin Ládin možná do jisté míry zaujal představivost lidí po celém světě, ale al-Tundra si zcela jistě vydobyl výsostné místo v temném panteonu terorismu.

Al-Tundra pochopitelně nebylo jeho pravé jméno – to zatím nikdo neodhalil. Když se poprvé ocitl jako džihádistický bojovník „v kotli“, jak jsme tomu kousku krví prosáklé země na hranici mezi Írákem a Sýrií říkali, přijal nom de querre, stejně jako Abú Bakr al-Bagdádí, al-Zarkáví, al-Londres, al-Brussels a spousta dalších. Protože jméno vyvolávalo dojem dalekého severu, všichni předpokládali, že pochází z Ruska, ale neměli jsme žádný důkaz, který by to potvrzoval, jelikož CIA, MI6 ani Mossad nikdy nesehnaly o jeho identitě jedinou spolehlivou informaci a žádný z tisícovek agentů v terénu, místních zvědů a informátorů si nebyl vědom toho, že by kdy zahlédl jeho tvář.

Muž byl v jednom kuse zamotaný do kefíji, na očích nosil sluneční brýle a rysy obličeje měl tak dobře schované, že nikdo nemohl provést analýzu jeho podoby a žádný biometrický algoritmus ani živý kreslíř nemohli přijít s jeho pravděpodobnou podobou. Ze všech význačných a tajemných teroristických vůdců na světě mohl být zrovna al-Tundra – muslim pocházející z mrazivé pustiny, kde nerostou stromy – docela klidně jen strašidelný přízrak.

Přesto v průběhu let několik západních zpravodajských agentur zachytilo hovory a vzkazy, v nichž o něm jiní teroristé mluvili, a to přece jen CIA pár informací poskytlo. Ale skutečně jen náznaky, nic víc. V době, kdy byl údajně zabit, mu mělo být odhadem kolem čtyřicítky a jako mladík byl vyhlášeným pouličním rváčem v Káhiře, Bejrútu, Istanbulu a desítce dalších měst, podle toho, kdo to o něm zrovna vyprávěl. Nic víc se ovšem nevědělo, dokud se neobjevily útržky zpráv o letech vynikající vojenské služby – nikdo netušil, ve které armádě – a k tomu někteří dodávali, že byl žoldák, ale to nejspíš tvrdili jen milovníci dobrodružných historek. Někdy v následujících letech prodělal zjevení pravdy a jako většina lidí, kteří v sobě našli – nebo znovu objevili – víru, se do nové role velmi odhodlaně položil. Vynořil se z divočiny, z pouště, nebo kde ho to potkalo, jako člověk věřící v nejvypjatější a nesmlouvavě fundamentalistickou verzi islámu.

Zatímco o jeho minulosti panovaly pochyby, na jedné věci týkající se jeho někdejšího života se všichni shodovali – pan Tundra projevoval obrovskou slabost pro tetování. Jedna z nejčastěji připomínaných historek vypráví, jak prý po přijetí víry pan Tundra vzal řezák na karton a smirkový papír a suchou cestou z vlastního těla operativně odstranil tucet obrázků, včetně nahé ženy vytetované v rozkroku.

Jako člen řady teroristických skupin – každá další byla nelítostnější než ta předchozí – se stal popravčím, polním velitelem a pak vrchním velitelem al-Káidy v Mezopotámii, tedy Zemi dvou řek, kterou Západ zná spíš pod označením Irák. Irácká odnož al-Káidy proslula sebevražednými útoky na americké vojáky, stínáním hlav americkým reportérům, pohřbíváním dětí a jejich křesťanských matek zaživa a zotročováním a znásilňováním tisíců žen z několika menšinových skupin. Je smutnou obžalobou bolestivé irácké historie, že žádná z těchto událostí nebyla nikdy zanesena do Richterovy stupnice zvěrstev. Až na jedinou: že z irácké al-Káidy vznikla ještě brutálnější a bezohlednější organizace, ISIS.

Jedním z jejích velitelů byl al-Tundra a právě tahle skutečnost vedla přímou cestou ke dvěma bombám, které naložili do amerického letadla a jeden dům v Iráku – kde možná byl a možná nebyl tunel – se vypařil.

Tohle všechno jsem si v duchu připomínal, když jsem vstal, popošel dopředu a bedlivě si prohlížel muže na obrazovce. Všechno, až na část zad a jedno rameno – bohatě obalené vypracovanými svaly – měl zakryté, takže jsem nechal mysl volně pracovat a představoval si v té bezvýznamné vesničce krčící se v příhraniční oblasti sebe. Svatba má už brzy začít a já se vidím, jak přicházím kolem stolů s jídlem, míjím Emíra, sedám si proti al-Tundrovi a čekám, až mě vezmou do hry. Stojím v zasedačce ve Virginii a pozoruju ho, jak mě vítá pokývnutím, a snažím se o něm dovědět něco z jeho těla, z postoje, který zaujal… z čehokoliv.

O jedné věci jsem neměl sebemenších pochyb – tohle nebyl člen nějaké pouliční bandy rváčů ani chvástající se pozér s kalašnikovem přes rameno, tohle byl daleko nebezpečnější protihráč, muž řádně vycvičený v opravdové armádě. Zjistit se toho o něm ale moc nedalo. Útržky informací mi nebyly příliš užitečné. Stín, v němž přebýval, byl daleko hlubší, než aby do něj proniklo světýlko, na jaké se zmůže obyčejná svíčka.

„A teď od té fotky ustup, abys to viděl celé,“ vybídl mě Falcon. „Čeho sis všiml na jeho zádech?“

„Ničeho,“ odpověděl jsem. „Jsou ve tmě.“

„To jsem si taky myslel, ale členové týmu tipovali, že by se tam něco najít dalo, a v NSA tak na to vrhli všechno, co mají.“

Obraz na monitorech zčernal – nebo to tak alespoň vypadalo. Pak mi došlo, že se díváme na to, jak se NSA snažila snímek postupně vylepšit. Na al-Tundrových zádech se začaly objevovat znepokojivé detaily: noha… oko…

„To je tetování,“ vyhrkl jsem, sotva mi to došlo. „Takové, co si nemůže nechat odstranit?“

„Přesně tak,“ přikývl Falcon. „NSA se podařilo část obrázku rekonstruovat a zbytek si domysleli. Jsme si docela jistí, že se mu táhne přes celá záda.“

Zatímco Falcon mluvil, na obrazovce se vynořovaly další podrobnosti. „Odborníci tvrdí, že pokud mu to nedělal někdo v Japonsku nebo nějaký thajský mnich, určitě to má na svědomí člověk, který se v téhle části světa řemeslu vyučil.“

Zdokonalování obrázku se zastavilo a tetování zničehonic díky péči techniků zaplavilo jasné světlo. Propracovaný obraz, zachycující hmyz v nadživotní velikosti, byl vyvedený – až na zelené oči – v různých odstínech černé, což v kombinaci s tím, že křídla byla trochu roztažená, dodávalo vyobrazení zlověstný, nepřekonatelně hrozivý dojem.

„Kobylka,“ vydechl jsem.

„Celé roky se nic neděje,“ přikyvoval Falcon, „a pak se najednou objeví pohroma – nezastavitelná smršť ničící všechno, co jí stojí v cestě. Možná ta chvíle nastala. Možná přišel jejich čas.“

12

Ve členech naší malé skupinky, kteří se dívali na nejasnou fotografii pořízenou v jakési neznámé vesnici vzdálené šest tisíc kilometrů, by se krve nedořezal. Podle mě v tu chvíli mezi námi nebyl nikdo, kdo by nevěřil, že je al-Tundra naživu a že svět je najednou méně bezpečnější, než byl před chvílí.

A tak místo nadšení nad tím, co by se dalo směle označit jako zpravodajský úspěch – CIA odhalila, že jeden z nejobávanějších teroristů světa vstal z mrtvých, a zjistila alespoň přibližné informace o jeho poloze –, převládal mezi účastníky po skončení setkání pocit strachu a úzkosti.

Pokud jde o mě, moje obavy sílily od chvíle, kdy jsem nasedl do SUV a otevřel notebook. Když jsem se teď dověděl, jaký úkol mám před sebou – proniknout hluboko do al-Tundrovy pavučiny a setkat se tam s kurýrem, který prohlašuje, že je ochoten teroristu zradit –, k původnímu mrazení se přidal čůrek potu stékající po páteři. Měl jsem pocit, že to se mnou sekne.

Po zjištění, že jeden ze zakladatelů ISIS plánuje spektákl obřích rozměrů, nabraly přípravy na mou výpravu do Íránu tempo, jaké jsem před žádnou předcházející operací nezažil. Během necelého týdne, s krátkými přestávkami na jídlo a spánek, jsem absolvoval smršť tajných školení, porad a setkání s experty na možná rizika. Na konci už jsem padal únavou. Večer před odjezdem – k smrti utahaný a se zoufalou snahou nemyslet na to, že mě nejspíš stejně brzy zajmou Íránci nebo, což by bylo ještě horší, al-Tundra s jeho Armádou – už jsem se musel nutit, abych alespoň nějak fungoval.

Bylo mi teprve šestatřicet, ale zkušenost už mě naučila, že naděje na přežití často tkví v nejdrobnějších detailech, a tak jsem se usilovně snažil dovědět o teroristickém veliteli, co se dá. Vždyť na tom možná bude záviset můj život.

Takže místo abych šel spát a byl připravený na brzké ranní vstávání a odjezd, vydal jsem se přes rozlehlý areál Langley k takřečené Nové budově velitelství.

Sedm pater vysoká dvojice domů je vlastně něco jako ledovec – nad povrch ční jen deset procent jejich celkové velikosti. Došel jsem k výtahům, jimiž bylo možné dostat se do rozlehlého podzemního bludiště, a čekal, až si kamera zkontroluje můj obličej a potvrdí mi totožnost. Kabina sjela dvanáct pater pod zem, dveře se otevřely a já vystoupil do „Hrobky“. Oficiální název místa zněl Archiv CIA v Langley – bylo to jedno z největších úložišť dat, které agentura spravovala – a jeho přezdívka nebyla inspirovaná jen tím, že se nachází tak hluboko pod zemí, ale také skutečností, že soubory údajně obsahovaly popis míst, kde byl pohřben bezpočet mrtvých těl.

Najít v tomhle zařízení nějakou informaci byla pěkná fuška, to všichni věděli, a tak jsem byl rád, že na mě u výtahu čeká Clayton Powell, ředitel archivu. Padesátiletý chlapík, kterého hyzdilo velké, sytě purpurové mateřské znamínko pokrývající značnou část obličeje. Freud by nejspíš napsal několik svazků, než by vyložil, proč si zrovna Clayton vybral práci hluboko pod zemí – ale jinak byl Clay jeden z nejslušnějších lidí, jaké jsem v životě potkal, a svou práci dělal skvěle. Navíc byl vysoce inteligentní a vždycky se snažil myslet v souvislostech. Vřele jsme si stiskli ruce a on mě odvedl labyrintem chodeb k jedné studovně připomínající kobku. Uvnitř mě čekala židle s rovným opěradlem, příslušná složka a počítač, který nebyl připojený k ničemu jinému než k elektrické síti.

„Narazil jsi na něco?“ zeptal jsem se, zatímco Clayton vyťukával vstupní kód do Hrobky.

„O al-Tundrovi? Na nic, co bychom už tisíckrát neprobírali,“ odpověděl a otevřel dveře.

Po třech hodinách, uondaný zoufalou snahou zůstat vzhůru, jsem byl téměř na konci soupisu digitálních složek a jedna každá z nich mi potvrdila to, co Clay říkal: nebylo v nich nic, co by se dalo použít, obsahovaly jen neurčité poznatky – nejasné telefonní hovory a nespolehlivá svědectví, která se snažili prodat nejrůznější chlápci v zadních uličkách Káhiry. Na těchhle paběrkách západní agentury postavily ubohých pár představ toho, co o teroristovi údajně vědí.

Zbývaly mi ještě tři soubory, tak jsem otevřel největší z nich, od ostatních se lišil právě jenom velikostí. Videonahrávka, která okamžitě naskočila na monitoru, představovala satelitní záběry muže v troskách vypálené vesnice a za ním desítky mrtvol válejících se po zemi. Muž měl na očích podle předpisů ISIS tmavé brýle a obličej i tvar těla byly díky kefíji a volnému hábitu, do něhož byl zahalen, k nerozeznání. Mohl to být kterýkoliv bojovník z kterékoliv válečné zóny v Iráku nebo Sýrii.

Až na to, že podle poznámek připojených k záběrům údajně jeden velmi spolehlivý místní informátor, stojící několik set metrů od vozidla, zaslechl, jak tři vyšší džihádističtí důstojníci říkají ostatním bojovníkům, že to ve skutečnosti je tajemný a záhadný al-Tundra.

Poposedl jsem, nahrávku si ještě jednou pořádně prohlédl a pak se soustředil na poznámky, které byly k záběrům jako obvykle přiložené. Stálo v nich, že video pořídil satelit sledující nejkrvavější oblast Sýrie. Vodoznak na nahrávce uváděl, že vznikla osm měsíců před náletem, který měl údajně al-Tundru zabít. Zastavil jsem přehrávání a začal si video pouštět pěkně pomalu, vteřinu za vteřinou. Přestože záběr na obrazovce neměl pro identifikaci muže žádnou hodnotu – ano, klidně to mohl být ten hráč karet –, únava ze mě rázem spadla. Opět jsem se ocitl v přítomnosti Abu Muslima al-Tundry, muže z mrazivé zimy.

Spustil jsem přehrávání a uviděl, jak muž nastupuje do tuctové toyoty s pohonem na všechna čtyři kola. Pak jsem se zase zahloubal do poznámek k téhle části, a když jsem skončil, uznale jsem pokýval hlavou: jakýsi velice bystrý analytik zaznamenal – díky tomu, jak hluboko zapadly pneumatiky do písku –, že vozidlo veze velmi těžký náklad. Pod poškrábaným lakem bylo zřejmě masivně a profesionálně opancéřované.

Auto odjelo a já se zadíval na několik posledních odstavců poznámek: satelit vůz sledoval celé tři hodiny a pak ho ztratil v bludišti úzkých uliček a skrytých garáží, jimiž byl Mosul, chaotické město s téměř dvěma miliony obyvatel, prošpikovaný. Tak co vlastně mám, říkal jsem si v duchu, jeden letmý záběr al-Tundry identifikovaného jen tak z doslechu, jinak celonoční práce nepřidala k mým skromným poznatkům vůbec nic.

Bylo to jen bezúčelné cvičení, a přestože mi zbývalo prohlédnout ještě dva soubory, věděl jsem, že to s nimi dopadne stejně jako se všemi předcházejícími, a rovnou jsem se na ně vykašlal. Vstal jsem, protáhl si bolavá záda a napřáhl ruku ke zvonku na stole, abych dal Clayovi znamení, že jsem hotov a že mě může pustit ven.

Pak jsem se zarazil – přišlo to tak náhle, že mi ruka zůstala viset ve vzduchu. Něco mě napadlo, ale neměl jsem ani tušení, kde se to vzalo, z jakého světa to přišlo, ani jestli to bude k něčemu. Stiskl jsem tlačítko. Ale nehodlal jsem odejít – potřeboval jsem Clayovu pomoc.

13

Clay se usmál a pokynul směrem k obrazovce počítače. „Vždyť jsem ti to říkal,“ poznamenal, „je to řídký jak polívka pro chudý, co?“

„Možná ne,“ odpověděl jsem.

Nechápavě se na mě podíval a pak si všiml fotografie al-Tundry na monitoru. „Když ho hledali, měli jsme tenhle soubor otevřený každou chvíli. Ale to bylo předtím, než ho zabili.“ Dlouze se na mě zadíval. „Takže není mrtvej, viď?“ poznamenal po chvíli.

Překvapilo mě to. „Proč to říkáš?“ zeptal jsem se, ale nešlo mi o odpověď, prostě jsem zrovna jemu nechtěl lhát.

„Protože jsi specialista na extrémně nepřátelský oblasti,“ začal vypočítávat, „protože na tyhle složky fůru let sedal prach a najednou je v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách otevřeli celkem sedmkrát, a protože, a to je asi hlavní, v Pentagonu prohlašují, že je po něm, takže je téměř jistě naživu.“

Zasmál jsem se. „Jo,“ dostal jsem ze sebe nakonec. „Vypadá to, že je živej.“

Clay na tu novinku nijak nereagoval, ale z jeho výrazu bylo jasné, že mou upřímnost ocenil. „Možná ta polívka zas tak řídká není,“ pokračoval jsem. „Kdybys to chtěl zkusit, snad bychom na dně hrnce něco našli. Ale střílím od boku.“

„Tak to jsi na správný adrese,“ usmál se. Došel do kouta místnůstky, přinesl si další židli s rovným opěradlem a posadil se.

„Odjíždím zítra,“ vysvětloval jsem mu. „Nemám čas zatahovat do toho sedmý patro, i kdyby si tam někdo myslel, že na tom nápadu něco je. Vzpomínáš si, co se v tom souboru píše? Sledovali vůz s al-Tundrou tři hodiny.“

„Jo, vybavuju si to,“ přitakal Clay. „Ale někde se to podělalo. Něco divnýho.“

„Přesně tak,“ přikývl jsem. „Nemohli ho sundat řízenou střelou, měli ho jen spolehlivě identifikovat, a tak chtěli pořídit nahrávku jeho hlasu – v poznámkách stojí, že NSA použila veškerou techniku, kterou má k dispozici. Kdyby získali alespoň malou ukázku, na níž mluví, mohli by ji porovnat s nekonečnou řadou nahrávek, co satelity každý den zachytí. Jakmile by jim to ukázalo shodu, věděli by přesně, kde se al-Tundra pohybuje a o čem mluví.“

„Jenže se jim ho nahrát nepodařilo, co?“ poznamenal Clay.

„Podle poznámek v souboru usnul, sotva nastoupil do vozu,“ přikývl jsem. „A celou cestu nepronesl ani slovo.“

Oba jsem se uštěpačně usmáli. „Vzpomínám si na to,“ přikývl Clay. „Tady se tehdy říkalo, že to byl totální propadák.“

„Ale nebyl,“ namítl jsem. „Celou dobu měli něco v rukou – jen si to nikdo neuvědomil.“

„A co?“ podivil se Clay. „Sám jsi říkal, že cestu prospal.“

„On jo – ale auto ne,“ upozornil jsem ho. „Po třech hodinách jízdy měli k dispozici dokonalý obraz zvuku motoru v toyotě.“

„K čemu by to tak asi mohlo být dobrý?“ namítl Clay a odmítavě se zasmál. „V kotli jsme museli pořídit snad milion nahrávek toyoťáckých čtyřkolek.“

„Ale kolik z nich bylo plně opancéřovaných?“ zeptal jsem se. „Čtyři, pět? Možná míň. Motor se musí dost namáhat, aby takový náklad navíc zvládnul, proto určitě vydává úplně jiný zvuk.“

Clay se na mě mlčky zadíval. „Takže ty po nás chceš,“ ujasňoval si to, „abysme prošli všechny nahrávky z téhle oblasti, nevšímali si hlasů – a snažili se najít vozidlo podle zvuku motoru?“

„Postup přece bude úplně stejný, Clayi,“ uklidňoval jsem ho. „Al-Tundra je zakladatel ISIS a tohle je jeho obrněné vozidlo. Neustále musí mít nějakou ochranu, takže nebude cestovat v ničem jiném. Najdeme auto podle zvuku a podle mě ho uslyšíme, jak uvnitř mluví.“

14

Tiše jsem přecházel po zadní kanceláři Hrobky, rozlehlém prostoru za menšími místnostmi, a proplétal se mezi počítači, u nichž se hrbilo na čtyřicet mužů a žen. Na hlavách měli sluchátka a poslouchali cestující v autě, které jsme – díky nápadnému zvuku motoru – identifikovali jako hledané bojové vozidlo.

S pomocí umělé inteligence Clay prohrabal velehory archivovaných satelitních nahrávek ze sledované oblasti z doby před al-Tundrovým údajným zabitím a náš jedinečný systém našel bezpočet záznamů pohybujícího se pancéřovaného vozidla. Pak přišel na řadu poslech lidí uvnitř auta a snaha určit – z obsahu hovorů –, kdo je velitel, tedy který z nich je al-Tundra.

Zpočátku jsem si dělal velké naděje, ale po dvou hodinách mě realita vyvedla z omylu. Už jen rozlišit členy posádky vozidla byl problém: často jsme slyšeli hodně tlumené hlasy. A pokud do jejich hovoru ještě hučela klimatizace, nedala se rozpoznat ani jednotlivá slova. K tomu je třeba přičíst – jak jinak – výbuchy a střelbu z ručních zbraní, jak vozidlo projíždělo nejrůznějšími bojišti. A jako by toho nebylo dost, ještě ke všemu to, co jsme zaslechli, byly vesměs samé pitomosti: drby, stížnosti na jídlo, debaty o logistice a zásobování, úvahy o nejrychlejší cestě ze syrské Rakky do iráckého Mosulu. Samé hovory o „banalitě zla“, říkal jsem si. Nakonec, zcela zdrchaný, jsem přistoupil ke Clayovi. „Necháme toho,“ zabručel jsem. „Tohle nikam nevede.“ Musel jsem chytit letadlo. Clay přikývl, ale než stihl dát analytikům příslušný pokyn, ozvalo se ze vzdáleného konce místnosti volání jednoho archiváře. „Clayi,“ oslovil ho dlouhovlasý, asi pětadvacetiletý mladík naprosto nevzrušeným hlasem. „Tohle by sis nejspíš měl poslechnout.“

Clay na něj chvíli zíral, pak mě vzal za rameno a začal mě postrkávat k monitoru. „Jdeme na to,“ prohlásil. „Počítám, že to bude stát za pozornost.“

Neměl jsem tušení, proč si to myslí – v mladíkově hlase rozhodně nezaznělo nic, co by naznačovalo, že našel něco neobvyklého. Clay si všiml mého nechápavého výrazu a usmál se.

„Darren vždycky mluví tak trochu jako robot,“ vysvětlil mi. „Už je u nás pět let a tohle bylo největší rozčilení, jaké za tu dobu předvedl.“ Vydali jsme se k mladému archiváři a Clay ho už cestou oslovil. „O co jde, Darrene?“

„Čtyři chlápci v tom obrněným autě,“ hlásil Darren. „Zřejmě to byl docela vydařený den – okna zavřená, klimatizace stažená, žádný střílení, podle velikosti souboru dost dlouhá cesta. A hodně povídání –“

To je ale divný pavouk, pomyslel jsem si. Stoupli jsme si s Clayem vedle něj. Jednu polovinu monitoru zabíraly mnohobarevné sloupcové grafy, druhá ukazovala přepis překladu do angličtiny a rychle se posouvala, jak se program snažil držet krok s konverzací. Začal jsem číst, ale Darren mi do toho skočil. „Právě vyjeli z vesnice, kde uhořelo několik rodin zaživa ve svých domech – jestli to byla náhoda, nebo záměr, o tom se nikdo nezmínil.“

Pokud si Darren myslel, že to mohla být náhoda, očividně nikdy nepřišel s ISIS do kontaktu. „V jakým je to jazyce?“ zeptal jsem se.

„Arabština ze Zálivu,“ odpověděl.

„Pusťte to do reproduktorů, prosím.“

Darren se na mě podíval. Arabština, kterou se mluví v Perském zálivu, je složitá, ale já měl vždycky talent na jazyky – když jsem byl mladý, začal jsem s ruštinou a pak přešel na náročnější kousky, na turečtinu a dvě nejrozšířenější podoby arabštiny. Postupem času jsem se zdokonalil natolik, že bych prošel prakticky jakoukoliv zkouškou.

„Jak je ctěná libost, pane,“ pokrčil Darren rameny.

Zesílil zvuk a já poprvé zaslechl jejich hlasy. Muže nejspíš rozjařilo, jak rodiny upalovali v jejich domovech, a teď si vyprávěli o jiných krutých činech, které kdy viděli. Přistoupil jsem blíž k obrazovce, zadíval se na toyotu a vyzval Darrena, aby se soustředil na toho, kdo sedí vzadu vpravo, za místem pro spolujezdce.

„To je nejbezpečnější sedadlo,“ vysvětloval jsem. „Pancéřování je vždycky nejsilnější vzadu a každý útočník bude mířit na řidiče a jeho stranu vozidla.“

Darren si pohrál s ovladači a nahrávku co nejvíc vyčistil. Muž na bezpečném místě vzadu, neviditelný za tmavým sklem, zrovna začal mluvit. Přestal jsem vnímat okolní svět a soustředil se na jeho hlas. Ostatní analytici se k nám začali hrnout, ale já si jich nevšímal. Pro mě existoval jen mužův hlas, do nějž jsem se vpíjel tak usilovně, až jsem začal mít pocit, že mluví ke mně.

„Ať je to kdokoliv,“ prohlásil jsem, „arabština není jeho mateřský jazyk. Ale je v ní dobrý, zatraceně dobrý – zřejmě se pohybuje v téhle oblasti hodně dlouho. Jak vidíte v překladu, řidič se mužů ptá na jejich zážitky, na to, jakou nejstrašnější věc v životě viděli –“

Zarazil jsem se uprostřed věty, zaposlouchal se do palby hovoru, který se mezi muži rozhořel, a snažil se představit si, jaké dělají pohyby, jak se chovají, a vůbec všechny neverbální signály, které člověku tolik prozradí. Pak jsem se narovnal a pokynul Darrenovi, aby nahrávku zastavil.

Zíral jsem na zamrzlý obrázek toyoty na monitoru – a bylo mi to jasné. Pak jsem vydechl a teprve v tu chvíli si uvědomil, že zadržuju dech. „Ten chlápek na bezpečném sedadle, to je on,“ prohlásil jsem. „V překladu to nepoznáte, ale když člověk poslouchá ostatní tři, když slyší, kdy zmlknou, jakým tónem mluví – jsou to jeho podřízení. A on jim velí, je to jeho vůz.“

Tehdy vůbec poprvé nějaký americký zpravodajský agent slyšel hlas legendárního Abu Muslima al-Tundry. Obrátil jsem se na Darrena. „Pusťte to dál,“ požádal jsem ho. „Poslechneme si, co říká.“

15

„Kdysi jsem slyšel vyprávět o jednom mladíkovi,“ vzal si slovo al-Tundra, aby svou troškou přispěl do hovoru. „Vyrůstal na hranici, v hornickým městečku, o jakých se říkává, že ulice jsou tam temnější než noc.“ Nadechl se.

„Bylo to místo, kde mívají krutý zimy, táhnou se tam nekonečný lesy a teče tam obrovská řeka,“ pokračoval. „A jako by neměli život už tak dost těžkej, vyrůstal mladík a jeho bratr – o čtyři roky mladší – bez matky. Když byli malí, rodiče se rozešli, matka vzala obě dcery, vrátila se do Iráku a tam o ně pečovala.

Muselo to pro všechny tři být zatraceně těžký, ale otec těch kluků to nikdy nevzdal. Dal jim všechno, co mohl, zastal v tom drsným prostředí i matku, a když chlapci povyrostli, nejenže ho milovali – oni ho naprosto bezvýhradně obdivovali.“

Al-Tundra se odmlčel a mně chvíli trvalo, než mi došlo, že pije. „Otec makal v díře, kopal v jednom z nejhnusnějších a nejnebezpečnějších diamantových dolů na světě,“ ujal se opět slova. „Ale každej rok pozdě na jaře, sotva roztál sníh, posadil syny do starý čtyřkolky, připojil za auto přívěs a naložil do něj stan, zbraně, nářadí a zásoby alespoň na čtyři měsíce. Celý dny ujížděli lesy, až dorazili do kraje bažin a nekonečných plání. Když byli na místě, postavili tábor a začali lovit mamuty.“

16

„Říkal ‚mamuty‘?“ ozval se Clay a pokynul Darrenovi, aby zastavil přehrávání. Zasmál se. „Jak je to dávno, co mamuti vyhynuli?“ zeptal se.

„Pět, deset tisíc let, tak nějak, jistě to nevím,“ odpověděl jsem. „Otec ale nehledal živá zvířata – sháněl se po zdechlinách.“

Clay i ostatní členové skupiny se přestali smát. Máme zakázáno mluvit o dřívějších misích, takže jsem jim nemohl povědět, jak to vím, ale jako specialista na extrémně nepřátelské oblasti, který plynně mluví místním jazykem, jsem byl šestkrát nebo sedmkrát v Rusku. Jednou, během dlouhé cesty vlakem přes polovinu země, jsem se doslechl o podivné, ale velmi výnosné činnosti. „Lovci mamutů jsou na Sibiři tak trochu legenda,“ poznamenal jsem nahlas.

Všichni včetně Claye se na mě zadívali. „Přes pět milionů let byla Sibiř domovem obrovských stád mamutů,“ pokračoval jsem. „Zvířata se rodila a žila na rozlehlém území, a když pošla, jejich těla zapadla do hlíny a bažin a pomalu se rozkládala, až z nich zůstaly jen kly, který odolávaly zemi, vodě i času.“

Pokýval jsem hlavou. „Tyhle pozůstatky tam leží dodnes,“ dodal jsem. „A ležely by tam na věky věků, nebýt afrických pytláků. Ti lovili slony a nosorožce tak dlouho, až je málem vyhubili. Nakonec svou nenasytností přiměli svět, aby se rozhoupal k akci a obchod se slonovinou zakázal. Nejvíc to odnesli řemeslníci v Hongkongu, kteří si slušně vydělávali vyřezáváním venkovských výjevů do slonoviny. V Číně byly tyhle kousky vysoce ceněné pro své perfektní provedení a kvůli tomu, že jejich majitelů si lidi považovali. Často člověka přišly i na milion babek.“ Rozhlédl jsem se po ostatních.

„Bez slonoviny byly řemeslo a celý byznys v pytli,“ pokračoval jsem ve výkladu, „ale jen do chvíle, kdy někomu došlo, že slonovina, která se vytěží ze sibiřských bažin, je fakticky před zákonem čistá. Cena mamutích klů vyletěla nahoru a muži žijící v pohraničí záhy přišli na to, že jeden kel se dá prodat za cenu odpovídající pětileté mzdě. Když měli sběrači kliku a narazili na to, čemu tam říkají hřbitov – pozemek se čtyřmi a více mršinami –, mohli si během několika dní vydělat majlant a utéct ze Sibiře navždycky.“

Pokrčil jsem rameny. „Takže lovci mamutů existují,“ uzavřel jsem přednášku. Načež jsem pokynul Darrenovi, aby pustil záznam, a opět jsme uslyšeli al-Tundrův hlas.

„Stalo se to při jejich pátý výpravě do divočiny – mladíkovi bylo šestnáct a bratrovi dvanáct. Tehdy narazili na zlatou žílu. Stáli zrovna po prsa v bahně, měli puštěnej generátor a vysokotlakovými vodními pistolemi odkrývali hlínu rozmáčeného břehu jedný menší říčky, když vtom menší chlapec uviděl první kel.“

Al-Tundra se nadechl. „Všichni tři se vrhli na kolena a hrabali v zemi holýma rukama,“ pokračoval. „Kel byl obrovský a druhý do páru taky, ale to nejlepší je teprve čekalo – asi o deset metrů dál našli další čtyři zvířata. Otec a jeho dva synové objevili hřbitov. S deseti kly byli pohádkově bohatí. Otec ovšem nebyl nenasytnej hamoun a navíc vnímal, jak rok od roku přibývá mužů a žen, kteří pročesávají divočinu. Všechny tam přilákala rychle stoupající cena klů a lovci mamutů čím dál víc vypadali jako zločinci. Otec věděl, že je načase zabalit krám a vypadnout.“

Slyšeli jsme, jak se al-Tundra odmlčel a znovu se napil. „Strážci zákona se tam asi moc nevyskytovali,“ poznamenal Clay. „Bylo to nejspíš něco jako Tombstone, než přijel Wyatt Earp,“ připomněl legendární městečko Divokého západu.

Přítomní se zasmáli a al-Tundra na nahrávce navázal tam, kde skončil: „Otec se syny odtahali kly do tábora a dávali přitom pozor, aby po sobě nezanechali žádný stopy. Když tábor stavěli, otec pamatoval na všechna opatření, který sběrači běžně dělají: obehnal tábořiště dráty, položil kolem ocelové pasti na medvědy a nachystal celou řadu dalších nástrah. Pak nabil brokovnici, ujal se hlídání kořisti a syny poslal patnáct kilometrů proti proudu, kde nechali uvázaný hliníkový člun s plochým dnem, který si s sebou přivezli. Otec měl v plánu naložit kly do člunu, všechno ostatní tam nechat a vydat se po proudu do nejbližšího města. Proč by si měli lámat hlavu s autem a nářadím? Rodina přece opustí Sibiř navždycky,“ dodal na vysvětlenou.

„Mladík s bratrem byli asi tak v polovině cesty ke člunu, když uslyšeli slabý výbuch,“ vykládal dál. Pak se odmlčel, nebylo však slyšet, že by se napil.

Mlčky jsme seděli a čekali, až bude pokračovat. „Na dynamit byli chlapci zvyklí, ale tohle znělo jinak a ozvalo se to směrem od tábora. Dali se do běhu –“ vyprávěl al-Tundra dál.

„Když dorazili na místo, stan byl rozervaný, na zemi se válely rozlámané zbytky brokovnice a ve vzdálenějším rohu ležela zmuchlaná hromada krvavých hadrů. Kly byly pryč a klukům chvíli trvalo, než si uvědomili, že hromada hadrů – je jejich táta.“

Napjatě jsme naslouchali. „Ještě dýchal,“ pokračoval vypravěč. „Jedna noha držela pod kolenem jen na chrupavkách a džíny i košili měl nasáklý litry krve. Chlapci zaznamenali, že než ztratil vědomí, snažil se nohu podvázat – aby zůstal naživu. Jenže se střepinami, co mu rozervaly hrudník, nic dělat nemohl.“ Al-Tundra se nadechl.

„Otec zřejmě vycítil, že jsou synové u něj, protože se vzchopil a probral. Chlapci ho zvládli nadzvednout a položit na zbytky matrace a on ze sebe dokázal vypravit, že to provedli tři muži a jedna žena. Nástrahy kolem tábořiště vyřadili tím, že z lesa vypálili raketometný granát, zasáhli kamna a ta ho zasypala spoustou kovových úlomků.“ Muž se znovu odmlčel.

„Staršímu chlapci bylo sice teprve šestnáct, ale dokázal zachovat jasnou hlavu,“ pokračoval vzápětí. „Obvázal otci zranění, jak nejlíp uměl, využil zbytků z napůl zničeného kufříku s první pomocí, píchl raněnému antibiotika a snažil se tlakovými obvazy zastavit krvácení. Bratrovi řekl, že otci zachrání život, když ho odtamtud odvezou člunem. Odhadoval, že pokud je nebudou zdržovat kly ani zásoby, mohli by se do nejbližšího města a k lékařský pomoci dostat tak za dva dny. Jenže nejdřív bude on sám muset projet lesem a člun vyzvednout. A tak chytil menšího brášku za ramena a křičel na něj, že musí přestat bulit a jít nastartovat auto.“

V místnosti nikdo ani nehlesl. „Zrovna začal chystat další dávku antibiotik, když se mladší bratříček vynořil na opačném konci tábořiště. Už zase brečel a k tomu volal, že vrazi s sebou neodnesli jen kly. Ukradli taky veškerý zásoby nafty.

Staršímu klukovi bylo jasný, že bez nafty, kterou by mohli nalít do auta a člunu, se z divočiny nedostanou. A otec se lékařský pomoci nedočká.“

17

„Střídavě o něj pečovali,“ pokračoval al-Tundra po chvíli ticha. „Dokázali ho udržet naživu dva dny – osmačtyřicet hodin agonie přerušované záblesky jasnýho vědomí, kdy svým synům říkal, jak moc je má rád.

Byly to nejdelší dva dny, jaké kdy kluci zažili, a když je otec pak opustil, mladší syn si dělal největší starosti s tím, jak ho pohřbí. Starší bratr ho objal a vyložil mu, že pohřeb bude muset počkat – nejdřív mají před sebou dost práce.

Hned se dal do díla. Strávil v divočině většinu života, zajíce dokázal vystopovat na kilometry daleko a s děsivou přesností rozeznal vzdálené vlčí vytí i výstřel z pušky. Přijít na to, co podnikla čtveřice vrahounů – téměř jistě nějaká městská banda –, pro něj nebylo nijak těžký. Vrazi připluli proti proudu na člunu, počkali v lese kousek od tábora, pak se jeden z nich připlazil blíž a vystřelil granát. Když mladík bratra žádal, aby mu pomohl sesbírat těžký pasti na medvědy, které otec rozmístil kolem tábořiště, lomcoval s ním vztek.“

Al-Tundra se zřejmě zadíval na své společníky. „Viděli jste někdy past na medvěda?“ zeptal se jich. „Má dobrých pětadvacet kilo a skládá se ze dvou čelistí připojených k silným pérům. Když zvíře stoupne na spouštěcí zařízení, čelisti zaklapnou a do masa a kostí se zatnou řady ostrých ocelových zubů.“

Nečekal na odpověď a pokračoval: „Když měli pasti naložené v loďce, hodili si kluci přes ramena vojenský pušky a vypluli. Nechali se unášet proudem, dokud nenašli místo, kde byla ušlapaná země. Tam uviděli člun, který si vrahouni schovali na břehu. Počkali do tmy a pak se vydali mezi stromy a křovisky po stezce s udusaným plevelem. Dovedla je ke třem stanům, dohořívajícímu ohni a dvěma rozpadajícím se landroverům, jimiž se skupina přepravila do divočiny.“

Al-Tundra se nadechl a vyprávěl dál: „Otcovým dalekohledem si chlapci vrahy prohlídli. Byli celkem čtyři, z toho jedna žena, asi čtyřicátnice, všichni oblečený do roztodivných kousků uniforem a odrbaných triček, na nohou těžká bagančata. Pod starým plátěným přístřeškem leželo deset mamutích klů,“ dodal al-Tundra.

„Velel jim třicátník, takovej násilnickej typ. Vyžilej chlápek, všude samej lalok, s povislým břichem. Pěsti měl jak desetikilový kladiva a obličej vyzdobenej řadou vězeňských tetování – portrétem Stalina, lebkou se zkříženými hnáty, slzami tekoucími z očí a pikovým esem, kartou smrti, na čele.

Zatímco je chlapci pozorovali, vrazi dojedli a vrhli se na staletími prověřený ruský zvyk: ukroutili víčka z lahví vodky a začali do sebe obsah usilovně lít. Chlapci počkali, až alkohol zabere a ochlastové se složí a ztuhnou. Po třech hodinách se dočkali, a tak mohli vylézt z úkrytu a rychle se dát do práce. Pasti na medvědy umístili poblíž stanů a dávali si záležet, aby každá byla pořádně zamaskovaná.“ Al-Tundrovi spolucestující mlčeli.

„Jakmile byli hotoví, stáhli se na okraj tábořiště. První se objevila žena. Zamířila k latríně, aby si ulevila. Po alkoholu se motala a potácela, a když šlápla do jedné z pastí, měla už maskáče částečně rozepnutý,“ vykládal al-Tundra dál.

„Čelisti s řachnutím vylítly, ocelové zuby rozdrtily kosti ženina kotníku a ona začala ječet bolestí. Jako první na to reagoval chlap, co s ní zrovna sdílel lože – vypadalo to, že muži si ji mezi sebou střídali,“ dodal al-Tundra na vysvětlenou a my slyšeli, jak jeho společníci tiše arabsky klejí.

„Její momentální společník vyrazil ze stanu,“ popisoval vypravěč, „zmateně se kolem sebe rozhlížel a pak ji v šeru uviděl. Rozeběhl se k ní, jinou cestou, než šla ona, a spustil další past. Zařval ještě hlasitěji než žena, složil se na zem a zoufale se snažil nohu uvolnit. Bylo to marný.“

Al-Tundra si povzdechl a pokračoval: „Zbývající dva násilníci, obývající jeden stan, vylezli opatrně, oba s útočnými puškami v rukou. Jejich chlastem ochromený mozky se snažily přijít na to, kde se tam ty pasti na medvědy vzaly. Velitelův společník – hubenej chlapík s poďobaným obličejem – postupoval obezřetně vpřed. Jeden krok… druhý… zvedl nohu, aby udělal třetí… opatrně ji položil na zem – a spustil jednu ze tří pastí, které chlapci položili záměrně tak, aby dostali obyvatele tohoto stanu. Muž se svíjel v agonii a zarážel si ostré zuby čelistí hlouběji do nohy, cukal s pastí a křičel o pomoc.

Odulej tlusťoch ale neměl v úmyslu mu pomáhat. Došlo mu, že na tábor někdo zaútočil, namířil pušku směrem k lesu a začal couvat do stanu,“ vysvětloval al-Tundra.

„Jenže tím vlezl do rány mladíkovi, který zrovna v tu chvíli spustil palbu. Ze čtyř set metrů trefil tlusťocha do kolena. Kulka mu kloub rozervala. Muž se zhroutil na zem a puška mu obloukem odlítla. Teď už nebyl schopen jít, mohl se jen plazit nebo skákat po jedný noze. Chlapec na pár vteřin přestal mačkat spoušť, oběť se mezitím v bolestech překulila na druhý bok, mladík vypálil znovu a prostřelil muži i druhý koleno.“

Al-Tundra rychle směřoval k závěru: „Teprve když byli všichni čtyři lupiči zneškodněný, chlapci vyšli z lesa na mýtinu. Po léčbě medvědími pastmi a kulkami oběti vystřízlivěly, přesto v šoku – prostě nevěřily svým očím – zíraly na to, jak mladí útočníci je ve skutečnosti dostali. Dokonce je napadlo, že takový kluky je možný ukecat, podplatit či oblafnout, aby jim pomohli, ale záhy je ta myšlenka opustila.

Mladík odkopl tlusťochovu pušku stranou a nařídil bratrovi, aby muže chytil za jednu z ochromených nohou. Doprovázeni mužovým ječením, vytáhli ho chlapci ze stanu a dovlekli na prázdný místo pod větvemi stromu uprostřed tábořiště. Pak mladík spokojeně položil bráškovi paži kolem ramen a dovedl ho k lavičce poblíž ohniště. Tam se oba posadili a čekali, až příroda – a hlavně pach krve – vykoná svoje. Čekali, až dorazí vlci.“

Al-Tundra se na chvíli odmlčel a v kabině vozu i v Langley se rozhostilo naprosté ticho. „Lidi mluví o kouzelném západu slunce nebo o pohledu na vítr zvedající písek na dunách,“ poznamenal po pár vteřinách zamyšleně. „Ale jsou vedle – příroda není krásná, příroda je krutá.“

18

„První vlk dorazil asi po hodině,“ popisoval al-Tundra. „Jeho příchod prozradila dvojice žlutých očí třpytících se ve tmě mimo okruh ozářený ohněm. Vlci zpravidla utočí ve skupině po šesti a mladík věděl, že má před sebou alfa samce a zbytek smečky bude někde ve tmě za vůdcem. Zajatci ty žlutý oči uviděli taky, a přestože byli z města, vytušili, k čemu se schyluje, a začali řvát. Boží soud povolal smrt s drápy a dvaačtyřiceti zuby,“ prohlásil al-Tundra zlověstně.

„Vůdce smečky udělal krok dopředu. Pak se ozvalo temné hrdelní zavrčení, kterým dal ostatním signál, že se mají připravit na přijímání potravy. Tím pro chlapce práce skončila, takže vycouvali a našli stezku vedoucí zpátky k řece. Vydali se po ní s tím, že počkají u člunu, a až budou vlci hotoví, vrátí se pro kly a naftu. Zvlášť kly byly pro chlapce důležitý – byla to jejich budoucnost. Ušli sotva pár kroků a uslyšeli to, čemu se říká útočný vrčení, a hned nato první zmučený zaječení. I na tu dálku byly pro mladšího chlapce ty zvuky nesnesitelné, a tak začal zpívat ruské lidové písničky, aby tu hrůzu neslyšel. Moc to nepomohlo – jak zaútočil zbytek smečky, přidal se řev a kvílení i ostatních obětí.“

Vypravěč se nadechl a pokračoval: „Mladšímu chlapci začal nářek trhaných obětí splývat s křikem jeho umírajícího otce, pletl slova písní, opakoval části veršů, protože nebyl schopen přejít k dalším slovům, a křečovitě se namáhal, aby to ze sebe dostal. Noc pokročila a ječení – i chlapcův zpěv – konečně dozněly. Do úsvitu se nad lesem opět rozhostilo ticho.“

Vyprávění skončilo.

19

Odvrátil jsem se od obrazovky a snažil se nějak si srovnat myšlenky. Kdo mohl al-Tundrovi vyprávět tak pozoruhodný příběh? Přemítal jsem nad tím a najednou mi v náhlém vnuknutí došlo, že –

Tohle nebyla stará válečná historka, která měla zabavit mužstvo. Tohle byl jeho příběh – ten šestnáctiletý kluk byl on. Otočil jsem se a uviděl v obličejích Claye a ostatních výraz, v němž se mísila hrůza s šokem. „To byl on,“ prohlásil jsem.

Na okamžik na mě zůstali zírat. „Myslíš ten, co mluvil?“ ujišťoval se Clay. „To už jsi říkal.“

„Ne, vyprávěl jim svůj vlastní příběh. Měli před sebou dlouhou cestu, seděl v obrněném voze se třemi vysokými důstojníky a vykládal jim – aniž by jim to prozradil –, co z něj udělalo takovýho člověka, jakým je dnes. Tvrdýho, krutýho, nelítostnýho, pomstychtivýho. Tehdy v tundře se pro něj změnil od základů celý svět.“

Některé z přítomných jsem očividně nepřesvědčil. „Poslechněte si pauzy,“ vyzval jsem je. „Všimli jste si, kolikrát přestal mluvit, aby se napil? Zakrýval tím dojetí, když mluvil o otci.“

Po chvíli někteří přikývli. „Jo, máš pravdu,“ ozval se Clay. „Když jsi volal, říkal jsem si, jaký informace můžeme asi tak získat z takhle starých souborů, ale tobě vlastně nešlo o zpravodajský informace, viď? Potřeboval jsi do něj proniknout.“

„Nejspíš jo,“ připustil jsem.

Usmál se. „Počítám, že se ti to povedlo,“ poznamenal a dal svým lidem rozchod.

„Chlapec nám mezitím dospěl v muže, co?“ prohlásil jsem.

Otočil jsem se, znovu se zadíval na vůz na obrazovce a přemítal o teroristovi na bezpečném zadním sedadle. „Zajímalo by mě, jestli vůbec někdo dokáže utéct před silou vlastní minulosti,“ povzdechl jsem si.

20

Před přísně utajeným hangárem na mě čekal ředitelský tryskáč s logem a jménem firmy GreenEnergy Inc. na trupu. Padal soumrak a letoun už měl nahozené motory.

V noci jsem se totálně vyčerpaný dopotácel domů a okamžitě zalezl do postele. Byl jsem rozhodnutý, že Falconovi ani nikomu jinému o výsledcích nočního pátrání neřeknu – měl jsem za úkol odcestovat do Íránu, setkat se tam s kurýrem a jakákoliv informace o jedné jízdě autem, k níž došlo před mnoha lety, byla ze zpravodajského hlediska bezcenná.

Následující den jsem si naházel do tašky posledních pár věcí a nasedl do auta, které mě mělo dovézt na leteckou základnu Andrews vzdálenou asi čtyřicet kilometrů. O padesát minut později jsem vešel do přísně střeženého hangáru, dokráčel na manipulační plochu a nastoupil do letadla GreenEnergy Inc.

Sotva pilot dokončil předletovou kontrolu, začalo se na obrazovce přede mnou přehrávat uvítací video, které vychvalovalo úspěchy a dalekosáhlé podnikatelské plány korporace. Nic z toho nebyla pravda. Kdyby se někdo obtěžoval prozkoumat pozadí GreenEnergy Inc., zjistil by, že je registrovaná jako soukromá firma, našel by velmi profesionálně udělanou webovou stránku, dověděl by se, že ředitelství sídlí v jedné drahé administrativní zóně ve státě Delaware, a uviděl by seznam nadmíru kvalifikovaných výkonných ředitelů. Nenašel by ale jediné fungující telefonní číslo ani důkaz o tom, že tihle šéfíci skutečně existují. Jako každá špičková zpravodajská agentura – od Rusů přes Saúdy a Brity po Izraelce – udržuje CIA síť desítek, snad dokonce stovek podniků, jimž v branži říkáme „krycí firmy“ – jedná se o zdánlivě legální soukromé společnosti, které se využívají k tomu, aby pořizovaly zbraně, nakupovaly technologie a sloužily jako zástěrka při nejrůznějších operacích. GreenEnergy byla jednou z našich největších krycích firem a specializovala se na utajované přesuny.

Dohromady spravovala letku víc než šedesáti letadel od menších dopravních letounů G5 – některé měly pod ocasem hák, aby mohly přistávat na letadlových lodích – po An-225, největší nákladní letadlo na světě. Ve skutečnosti to znamenalo, že Air America – soukromá letecká společnost provozovaná CIA, která se tak proslavila zejména během vietnamské války – nikdy nepřestala existovat. Jen změnila jméno, aby se víc hodila do časů, v nichž vládne ochrana životního prostředí. Ale GreenEnergy – Zelená energie – by nepoznala větrnou elektrárnu, ani kdyby do ní narazila.

Pilot se vydal k rozjezdové dráze, video náhle skončilo a kabinu ozářila světla. Podíval jsem se z okýnka a uviděl, že slunce už začalo mizet pod obzorem – nastala chvíle, které fotografové říkají „zlatá hodina“, a nad zemí se rozprostřela zlatavá záře.

Když se letoun otočil, shodou světelných a optických okolností jsem v okně spatřil svůj dokonalý odraz. Zaskočený a dívající se pravdě do očí jsem si musel přiznat, jak velkou daň si moje práce vybírala. Mám skoro sto pětaosmdesát čísel, ale moc jsem na to nevypadal. Byl jsem utahaný a po tolika misích v terénu celý tak nějak scvrklý a shrbený. A jako by to nestačilo, strniště, které jsem si pro vstup do islámského světa pěstoval, nedokázalo zakrýt hluboké vrásky kolem úst.

Když se k tomu přidala prošedivělá místa v tmavých vlasech a pavučiny vrásek v koutcích očí, připomnělo mi to, co kdysi řekla jedna vysloužilá agentka – žena, která byla snad úplně všude a o jejíž kariéře se vykládaly legendy. „Je úplně jedno, co má člověk napsaný v rodným listě,“ poznamenala. „Protože nic takovýho jako mladý agenti operující v extrémně nepřátelských oblastech neexistuje. Všichni jsou starý.“ Tehdy v letadle při západu slunce jsem pochopil, co tím myslela.

Dál jsem pozoroval vlastní odraz a napadlo mě, že moje partnerka, žena, se kterou žiju, by nepochybně reagovala jinak. Poradila by mi, abych se tím netrápil. „No a co, tak vypadáš na víc, než kolik ti je,“ obořila by se na mě nejspíš. „To neznamená, že jsi bezcenný. Podívej se na Stonehenge – taky je to ruina, a lidem se dodnes líbí.“

21

Dali jí jméno Rebecca a vyrůstala v Západní Virginii, kousek od kolejí, po nichž jezdily nákladní vlaky, na okraji jednoho z desítek měst plných toho, čemu sama říkala „architektura zoufalství“ – vytlučených obchodů, opuštěných baráků a hektarů prázdných továrních budov.

Tenhle zapadákov, ležící hluboko v hornickém kraji, vděčil za svou existenci uhelným dolům a ocelárnám, jenže když tu obě odvětví zanikla, rozpadl se stejně jako všude jinde v Appalačském pohoří. Jako by nestačilo ponuré prostředí, když bylo Rebecce pár týdnů, zemřela jí matka – další oběť opiátové epidemie – a vychovávala ji babička. Možná to bylo požehnání – starší žena byla náruživá čtenářka, nátura, která nikdy nic nevzdá, a právě od ní vnučka získala lásku k učení a nezkrotného ducha.

V době, kdy jsem seděl na palubě letadla GreenEnergy, jsme s Rebeccou spolu byli už šestý rok. Musím říct, že to byla dost složitá léta – spousta hádek, příliš mnoho špionských tajemství a příliš mnoho podivných operací, o nichž nebylo možné mluvit –, ale nějak se nám dařilo udržovat jiskru.

Jednou v noci, když jsme leželi nazí v posteli po dalším udobřovacím sexu, jsem se jí zeptal, proč v tom podle ní pokračujeme. „Je to stejný jako s hrdiny,“ odpověděla s úsměvem. „Říká se přece, že sláva nepatří padlým, ale těm, co padli a zase vstali.“

Rozesmál jsem se. „V tom případě bychom měli dostat Zpravodajský kříž za zásluhy nebo kongresovou Medaili cti,“ poznamenal jsem. V měkkém světle noční lampičky jsem se na ni podíval a na okamžik zvážněl. „Chci ti poděkovat,“ prohlásil jsem.

„Za co?“ podivila se.

„Za to, že to všechno vydržíš. Že ti to stojí za to. Většina lidí by to už dávno vzdala.“

„Máš pravdu,“ přikývla. „Víš, na co jsem myslela?“

Výraz jejího obličeje a úsměv v očích ve mně vyvolaly vzpomínku na naše první setkání – bylo to v pátek večer v New Yorku, v jednom baru v Soho, v takovém módním podniku plném lidí s ostrými lokty, kde všichni mluví a nikdo neposlouchá. Úplně náhodou jsem sám vešel dovnitř a hledal záchod, zatímco ona se zrovna vyrovnávala s tím, že rande naslepo nevyšlo, jelikož pán se nedostavil. Seděla u stolku kousek od kuchyně, vysoká a dobře oblečená, a já si jí v nacpaném lokále hned všiml.

Bylo jí tehdy nějakých pětadvacet a dlouhé vlasy – nechala si je během dne kvůli nápadníkovi, co se neukázal, zvýraznit světlými pramínky – měla stažené dozadu, takže působila nenuceným dojmem. Vypadala sportovně jako někdo, kdo se hodně pohybuje na vzduchu, ale nedokážu vám říct, jestli byla krásná. Zato jsem hned věděl, že s vystouplými lícními kostmi, smyslnými rty a očima plnýma života mně krásná připadá.

„Vzpomínáš na náš první večer v Soho?“ zeptala se. „Na toho chlápka u schodiště?“

Byl to fešák, okolo něhož se tísnila spousta lidí. Soudě podle toho, co Rebecce prozradil číšník, šlo o influencera věnujícího se kondičnímu cvičení, kterého na sociálních sítích sledovalo pět milionů milovníků fitness.

„Vzpomínáš si, co jsi poznamenal, když jsi ke mně došel, představil se a já ti řekla, kdo to je? Utrousil jsi tehdy, že být slavný na sociálních sítích je jako být bohatý v Monopolech.“ Zasmála se té vzpomínce a podívala se na mě. „Tím jsi mě dostal. Napadlo mě – holka, možná jsi konečně kápla na někoho, kdo je opravdu svůj. A zrovna v takovýmhle podniku.“

Pohladila mě prsty po tváři. „Abych pravdu řekla, líbilo se mi, jak ses zatvářil, když sis mě poprvé všimnul. Vyzařovala z tebe taková nezávislost, uzavřenost. Měla jsem pocit, že s tebou by se člověk mohl cítit v bezpečí,“ vzpomínala.

„Ale přitahovaly mě na tobě i jiné věci – a přitahují mě dodnes,“ uvažovala dál nahlas. „Rovný nos a ostře řezaná brada – ty napovídají, že jsi rozhodný a neústupný.“

Dotkla se ukazováčkem mého čela a pak mi prstem obkroužila oči. „A pak tu máme oči,“ komentovala vlastní pohyby. „Jsou posazené hluboko, a tak působí dojmem, že pořád něco pozoruješ, že se v jednom kuse rozhlížíš. Jde z toho strach – jako bys věděl víc, než kolik jsi ochoten dát najevo. Počítám, že pro někoho, kdo pracuje v Langley, je to dar. Dodnes mi dělá potíže rozhodnout, jestli je máš šedé, nebo zelené.“

Jemně mě políbila na víčka. „Abys věděl, ty oči jsou na tobě zdaleka nejlepší. Tak si to pamatuj,“ vybídla mě. „Díky nim vypadáš téměř inteligentně.“

22

Cítil jsem, jak letoun GreenEnergy zahnul na ranvej, a uslyšel  burácení motorů – slunce zalezlo za obzor a noc byla na spadnutí.

Odraz mého obličeje se začal vytrácet, až z něj zbyly jen oči. Ale toho večera nebyly šedé ani zelené, nýbrž zlatavě hnědé. Pro spoustu lidí ze Západu mají všichni Arabové tmavé vlasy a hnědé oči, ale já při plnění úkolů od západní Sahary po Pákistán viděl spoustu místních s modrýma očima. Jenže teď jsem byl na cestě do izolovaného kouta světa, kde bude můj život záviset na tom, jak se mi podaří splynout s okolím, a původní barva mých očí by způsobila reakci, o niž jsem stál ze všeho nejmíň: nechtěnou pozornost.

Dříve měl agent v terénu jedinou možnost – kontaktní čočky, ale postupem času se všichni, od ruských pohraničníků po islámské fundamentalisty, naučili, že stačí hodit podezřelému do obličeje hrst písku a čekat. Jakmile se zrnka dostanou mezi čočku a rohovku, bolest začne být nesnesitelná a muž či žena si bez ohledu na to, jak dobrou má krycí legendu, musí čočky vyndat.

K urychlenému řešení CIA vybičoval jeden případ v Kolumbii, kdy jistý šéf drogového kartelu přišel na to, že agent má čočky, aby změnil vzhled, vyloupl mužovi oči a vyhodil ho živého a ječícího před americkou ambasádou. Vývojové oddělení agentury záhy přišlo s barevnou fólií, která se dala chirurgicky připevnit k oční duhovce. Vůči zrnkům byla odolná a rozpoznat ji bylo možné jen speciálním zařízením, což znamenalo, že agent mohl mít podle potřeby libovolnou barvu očí. V mém případě šlo o zlatavě hnědou.

Sledoval jsem, jak v okenním skle blednou a mizí i moje oči – noc konečně vytlačila den –, a já si v tu chvíli, ve tmě, na startu další operace, vybavil, jaké to bylo, když se Rebecca před pěti dny probudila, a teprve v tu chvíli mi došlo, že už nás moje práce zase rozdělila.

Loučení pro ni nikdy nebylo snadné a nádavkem ho komplikovala skutečnost, že na začátku našeho vztahu neměla ponětí, do čeho se pouští. Když jsme se v New Yorku seznámili, zeptala se mě, čím se živím, a já odpověděl, že jsem analytik v ropném průmyslu a že zrovna mířím na mezinárodní konferenci do norského Tromsø.

Opravdu jsem byl na cestě do Norska, zmíněná konference se tam skutečně konala a já na ni byl řádně přihlášen jako delegát, ale tím pravdivé informace končily. Ve skutečnosti jsem se vydával na jednočlennou misi, která vedla do Ruska, a tyhle informace byly součástí mé „legendy“ – propracované krycí historky, kterou jsem užíval.

O šest měsíců později, když už bylo jasné, jak je to mezi námi vážné, jsem jí vyložil, že nejsem analytik a že s energetickým průmyslem nemám společného vůbec nic – pracuju pro CIA. Vyděšeně na mě zůstala zírat a trvalo jí pěkně dlouho, než to strávila.

„A co tam děláš?“ zeptala se konečně. „Zabíjíš lidi?“

„To ti nemůžu říct,“ odpověděl jsem.

Dál na mě koukala a prvotní úlek vystřídalo pobouření – nejenže jsem ji dokonale podvedl, ale ještě jí ani nevyložím, co mám vlastně za práci.

„Není to můj výmysl,“ vysvětloval jsem. „Je to nařízení agentury, její politika – smím ti prozradit, kde pracuju, ale tím to končí. Dál o tom nesmí mluvit nikdo.“ Pořád nic neříkala – byla vyvedená z míry, základy jejího nového života se otřásly. „Vím, že je to těžký,“ pokračoval jsem, „ale taková jsou pravidla. Jestli chceš, ukážu ti příslušnou část –“

Zavrtěla hlavou. „Možná takový pravidla jsou, co já vím,“ odsekla, „ale nevěřím, že je všichni dodržujou. V tomhle špionským světě musí být spousty lidí, kteří přesně vědí, co jejich partner dělá.“

„Možná máš pravdu,“ připustil jsem. „Možná jsou zástupy zpravodajských agentů, kteří se svým milenkám a snoubenkám svěřují s tím, co vědí, ale jsem si jist, že většina z nich nepracuje v ilegalitě.“

„Takže ty v ilegalitě pracuješ, je to tak?“ chytla mě za slovo.

Uvědomil jsem si, že jsem toho řekl až příliš – pokud jsem nepřekročil čáru, rozhodně jsem se k ní dostal nebezpečně blízko. Jako agent operující v extrémně nepřátelských oblastech jsem musel tajit úplně všechno, žádná výjimka neexistovala, nemohla existovat. „To si škrtni,“ zabručel jsem drsněji, než jsem měl v úmyslu. „Neměl jsem to říkat.“

Překvapeně se na mě podívala – můj nekompromisní tón jí zřejmě napověděl, že jsem se přiblížil k hranici, za níž už to začíná být hodně vážné. Díky tomu jsem ji bezděky přesvědčil, že další informace o své práci nejsem schopen poskytnout. A tak jsme seděli mlčky vedle sebe, ale na kilometry vzdáleni, a Rebecca se dívala na své sevřené pěsti.

Tou dobou jsme byli jedinými návštěvníky ve vstupní hale jednoho hotýlku v Maine – na Rebečin návrh jsme se tam vydali pozorovat barevné podzimní listí. Vteřiny uplývaly a ticho rušilo jen praskání ohně v krbu. Z výrazu její tváře jsem vyčetl, že se snaží rozhodnout, jestli má pokračovat, nebo se sebrat a vypadnout. Váhala mezi srdcem a hlavou. „Vždycky jsem snila o jedný věci,“ ozvala se tiše. „Že pojedu po pobřeží a budu se dívat na podzimní listí… s někým… kdo bude připravený dát mi svý srdce.“

Zůstal jsem na ni koukat a pochopil jsem, proč tak lpěla na tom, abychom tuhle cestu podnikli. Chvíli jsem nebyl schopen slova. „Promiň,“ šeptnul jsem nakonec.

Potřásla hlavou a usmála se. „Řekla bych, že sny jsou pěkně na draka,“ poznamenala.

„Právě naopak,“ namítl jsem. „Když chceš sen prožít, musíš ho nejdřív mít.“

„Teda – snila jsem o tom, to jistě ano,“ hlas se jí málem zlomil, „ale nevím, jestli to chci prožívat.“ Zůstala zticha, dokud se jí nepodařilo ovládnout emoce. „A co ty – snil jsi o tom, že budeš pracovat v CIA?“ usmála se. „Nebo o tebe nikde jinde nestáli?“

„To spíš,“ oplatil jsem jí úsměv. „Ne, byl jsem nižší důstojník u námořnictva. Na ponorce. Agentura přišla později. Mám hlavu na jazyky – to rozhodlo, protože je potřebovali.“

Překvapeně se na mě podívala. Netušila, že mám právě na tohle talent. „Které jazyky umíš?“ chtěla vědět. Lítostivě jsem se na ni podíval – kdyby věděla, které jazyky ovládám, domyslela by si, na jaké oblasti se specializuju.

„Omlouvám se,“ došlo jí to. „Zase pravidla?“

Přikývl jsem. V krbu se rozpadlo hořící poleno, poslalo do vzduchu ohňostroj jisker a mezi nás se opět vklínilo mlčení. Nejspíš ani jeden z nás nevěděl, jak pokračovat – nebo jestli to odpískat. „Co bys řekl skleničce?“ ozvala se.

Podívali jsme se na sebe a já viděl, jak jihne. Beze slova jsme si propletli prsty, stiskli je a mě napadlo, že nejhorší máme za sebou.

Objednal jsem lahev vína a začali jsme si, díkybohu, povídat, nejprve trochu zajíkavě, ale postupně jsme se uvolňovali. Agenti se učí, že je důležitější poslouchat než mluvit, a já jí byl moc vděčný, že se chopila slova a vyprávěla mi, jaké to bylo strašné před dvěma roky, když její babička – jediný člen rodiny, kterého poznala – umřela. V těch pár hodinách jsem se o ní dověděl spoustu věcí a jí to poskytlo čas, aby se s novou situací vyrovnala. Pokud jde o mou práci, vrátila se k tomu tématu už jen jednou.

Došlo k tomu o několik měsíců později, a protože ani v tomhle případě jsem nebyl o nic sdílnější než předtím, zřejmě si uvědomila, že dotazováním ničeho nedosáhne. A tak by to také zůstalo…

23

Jenže tajemství je prostě těžké zachovat, to vám řekne každý agent, a snad nikde to není těžší než doma, kde člověk pobývá s někým hodně blízkým.

Stačila zmuchlaná jízdenka z vlaku, co přijel z nějakého hodně vzdáleného místa, noční telefonáty z čísel, na kterých to při zpětném zavolání nikdo nebere, lety soukromými letadly, která nejsou v žádném letovém řádu, k tomu noční běsy, případně nejrůznější zranění – rána nožem sešitá přímo v terénu, zlomená kost nebo přetržený sval – a Rebecce nutně došlo, že zřejmě nevedu poklidný život zpravodajského analytika. Ilegální činnost, ať se tím myslí cokoliv, je totiž dost nebezpečná práce.

Pár měsíců po našem hovoru v Maine jsme spolu začali bydlet. Nastěhovali jsme se do jedné ulice plné listnáčů v Marylandu, kde stály domy daleko od silnice, a když chtěl člověk vidět sousedy, musel popojít o hezký kousek dopředu. Pro někoho, jak jsem já, to byla naprosto dokonalá volba. Jednoho pátečního odpoledne, to jsme ještě neměli ani vybalené krabice, jsem přijel z Langley o něco dřív a výjimečně zabočil na přední příjezdovou cestu. Místo abych vešel do domu zadními dveřmi z verandy, zvolil jsem přední vchod. Prošel jsem chodbou a z kuchyně slyšel Rebeccu. Vstoupil jsem do místnosti a zrovna se ji chystal pozdravit – stála zády ke mně a chystala jídlo. Velkým oknem svítilo dovnitř slunko a barvilo jí vlasy do zlatova. Zastavil jsem se a jen si ji prohlížel. Udělala u kuchyňské linky úkrok stranou, slunce jí prozářilo bílé šaty, až byly málem průhledné, a odhalily její štíhlou postavu. Myslel jsem na všechny chvíle, kdy jsme leželi v posteli a já ji k sobě tiskl, na všechny své tajné obavy a fůry temných vzpomínek, když vtom se otočila a uviděla mě.

Ve tváři se jí objevilo znepokojení. „Nahnal jsi mi strach,“ prohlásila.

Zamilovaný pozdrav, který jsem měl na jazyku, jsem polkl. Rebecca na mě upírala zarudlé oči a zřejmě ještě před chvílí plakala. „Co se děje?“ zeptal jsem se.

Zavrtěla hlavou, jako že o nic nejde, jenže já se před týdnem vrátil z plnění úkolu v Sýrii – byl to ten typ operace, o níž lidé v mé branži říkají „Nezapomeň si vzít s sebou vlastní oprátku.“ Všechno probíhalo nejhůř, jak mohlo a jak jsme se všichni obávali, takže jsem nakonec měl kliku, když jsem dokázal přejít hranici do Libanonu jen s rozseknutým lýtkem a kulkou ze samopalu v rameni.

Lýtko sešili a projektil vyndali v americké vojenské nemocnici v Bejrútu, ale když jsem dorazil domů, měl jsem obě rány pořád ještě zavázané a z Rebečina chování – z kradmých pohledů a probdělých nocí – mi bylo jasné, že na ta poranění pořád musí myslet.

Stáli jsme proti sobě v kuchyni. „Tak povídej,“ pobídl jsem ji.

„Vůbec se tě na tvou práci neptám – alespoň ne od chvíle, kdy jsi mi řekl, o co jde,“ začala. „Ani o těch zraněních tenhle týden jsem se slovem nezmínila, jen se tě zeptala, jestli jsi v pohodě. Ale je to těžký, strašně těžký –“

„Já vím, umím si to představit,“ přikývl jsem.

„Neumíš,“ odsekla chraplavě. „Protože jsi udělal chybu.“ Užasle jsem se na ni zadíval – netušil jsem, co má na mysli. „V pondělí jsi šel na kontrolu,“ vysvětlovala, „a přinesl sis domů rentgen ramene. Bohužel jsi ho nechal válet v autě na zadním sedadle – tak jsem se na něj koukla.“

Nic jsem na to neřekl, jen se zhluboka nadechl – ty seš teda špion, pomyslel jsem si – a podíval se jí do očí. „Měl jsi to zničit,“ dodala.

Měla pravdu. Snad mě mohlo omlouvat, že rameno bolelo jako čert a já se zoufale nemohl dočkat, až budu doma a vezmu si prášky proti bolesti, co mi dali. A tak mi teď bylo naprosto jasné, co se bude dít dál. Rebecca se – navzdory tíživým poměrům, v nichž vyrůstala, zato vytrvale povzbuzována babičkou – vždycky dobře učila, a když jí bylo čtrnáct, přihlásila se – spíš jen tak z rozmaru – do esejistické soutěže, v níž měli žáci napsat, proč je důležité studovat jiné kultury. Pro mladou holku bydlící v Appalačském pohoří v domku postaveném ze dvou obytných přívěsů to muselo být v nejlepším případě nesmyslné téma, ale Rebecca si k tomu přečetla, co se dalo, uplatnila svou sílící inteligenci a vyhrála první cenu.

Tou cenou byl rok na výměnném, plně hrazeném studijním pobytu v Japonsku a ten jí od základů změnil život. Zamilovala si místní kulturu, naučila se slušně japonsky a – což byla náhoda, jaké se říká osudová – bydlela v domácnosti, kde oba rodiče pracovali jako lékaři. Výsledkem bylo, že jim většinu víkendů dělala společnost při službách v Tokijské univerzitní nemocnici – jednom z nejlepších zdravotnických zařízení na světě – a tyhle návštěvy ji inspirovaly k tomu, že se domů vrátila s jasnou představou, čemu se v životě chce věnovat.

Na střední škole chodila na dvě brigády současně, načež nastoupila na vysokou, udělala přijímačky na medicínu, vystudovala s pomocí několika celoživotních studentských půjček a teď pracovala jako lékařka v posledním roce praktické stáže na pohotovosti ve washingtonské nemocnici MedStar.

Kdyby nic jiného, znamenalo to, že na rentgenu pozná, co na něm vidí. Takže jsem se jen bezmocně díval, jak vychází z kuchyně.

24

Zašla do garáže, za minutku se vrátila, přinesla velkou obálku, vytáhla z ní snímek a podržela ho proti světlu.

„Podle mého odborného názoru,“ začala, otočila se a zadívala se mi do očí, „dokáže takovouhle škodu napáchat jediný typ poranění. Bohužel je vídáme dost často – na našem urgentním příjmu máme totiž víc střelných ran než kterákoliv jiná nemocnice ve Washingtonu. Byla to kulka, co?“

Přikývl jsem – jo, byla to kulka. Rebecca ukázala na místo, kudy projektil vnikl do těla, a jela prstem po jeho dráze. „Dvě čísla doleva, o kousíček níž a je po tobě,“ komentovala to. Jak se snažila potlačit dojetí, mluvila velmi tiše, ale stejně se jí v tu chvíli oči zalily slzami.

„Vím, že to bylo blízko,“ připustil jsem. „Řekl mi to chirurg, co kulku vyndával.“

Udržela pocity na uzdě, jen v zoufalství potřásla hlavou. „Dobře, nebudu po tobě chtít, abys mi prozrazoval nějaký tajemství,“ prohlásila rozvážně. „Chci, abys mi řekl jednu jedinou věc – jak se to dozvím?“

„Co jako?“

„Jak se dovím, že už na tebe nemám čekat, že už se domů nikdy nevrátíš? Že tě někde…“ nechala větu vyznít do ztracena.

„Že mě někde ztratili?“ dokončil jsem otázku za ni. Počítám, že ani jeden z nás nechtěl použít slovo „zabili“.

Přikývla. „Jo, ztratili,“ opakovala po mně. „To je vhodnej výraz.“

„Vědí o tobě, Becco – oznámí ti to,“ odpověděl jsem. „Před nějakým časem jsem to zařídil.“

„Tak ti děkuju,“ poznamenala ironicky. „Ale jak to proběhne? Zavolají mi? Nechají mi vzkaz, že se mám dostavit do nějaký kanceláře? Pozvou mě do Langley?“ Teď už jí v hlase zněl upřímný vztek. „Tohle přece nemůže být nic utajovanýho – prostě chci vědět, co mám čekat.“

Ne, teď neříkáš pravdu, pomyslel jsem si. Chceš vědět, čeho se máš bát, chceš vědět, jak to strašidlo vypadá. Podíval jsem se z okna – venku už se skoro setmělo. Proč by před ní bylo nutné zrovna tohle tajit? Vždyť je to pravda, tohle přece má Rebecca právo vědět, alespoň to by pro ni měla organizace, pro kterou pracuju, udělat.

Otřásla se, šokovaná tím, pod jak promyšleným a účinně organizovaným dohledem se ocitne.

„Což nebude pravda,“ domyslela si Rebecca.

„A to je jako v pořádku, co?“ zeptala se a tón jejího hlasu jasně signalizoval, že to v pořádku není.

„Jasně – takže lžou,“ poznamenala a zhluboka se nadechla. „Pokračuj.“