AKTA MORÁVEK

Aneb Nejen po stopách

legendárního odbojáře

Pavel Černý

Copyright © Pavel Černý, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0962-3

„Vždycky jsem věřil, že osudy lidstva byly a jsou určovány hrstkou či malou skupinou významných jednotlivců.“ To jsou slova britského ministerského předsedy Winstona Churchilla. V případě škpt. Václava Morávka a jeho statečných druhů tato úvaha platí nadčasově.

I tato publikace ukazuje, navzdory občasným deklaracím, že jsme za německé okupace nebyli národem zbabělců, kolaborantů, co ve švejkovském stylu vždy jen skloní hlavy a mazaně čekají, až jak to dopadne.

Vlastenectví není šovinismus, nesleduje expanzi a podrobení jiných. Naši předci měli ke své vlasti emotivní vztah – lásku ke svým přirozeným společenstvím, počínaje rodinou.

Smrt hrdiny Morávka může povrchnímu hodnotiteli připadat zbytečná, marná. Čím více nás však čas vzdaluje od jeho činů, hodnota jeho oběti nezaniká, ale roste. Člověk se může vzdát lecčeho, všeho, jenom ne naděje. Po mrtvých 
hrdinech, kráčejících až na nejzazší hranici lidského konání, zůstávají jejich činy, a někdy i něco navíc. Jejich stíny jsou všude kolem nás. Co dodat k posledním slovům na rozloučenou: Až půjdete domů, povězte jim o nás a řekněte, že jsme dali svůj dnešek za Váš zítřek.

Jaroslav Čvančara

Věnováno mým rodičům a mé rodině. Dále všem, kdo s knížkou pomáhali, z nich jmenovitě zejména těm mým „Třem králům“ – Jaroslavu Čvančarovi,

Jiřímu Košařovi a Richardu Krausovi.

Pro navození patřičné atmosféry uvádíme QR odkazy

na dvě stylové skladby známé skupiny Taxmeni,

které byly složeny k příležitosti vzniku naší předchozí knihy.

Úvodem

Je tomu hezkých pár let, co jsme začali nejprve točit všechny ty neobvykle pojaté, akční dokumenty – a nakonec jsem se též pustil do knihy Morávkova zpověď aneb Věřím v Boha a ve své pistole. Materiálů se ale v průběhu její tvorby shromáždilo nakonec tolik, že se do této publikace prostě vše vejít nemohlo. Už tak měla oproti původní dohodě s nakladatelstvím více než dvojnásobný obsah.

Proto vznikla tato další kniha. Ta zahrnuje nejen to, „co v první nebylo“, ale je
též naprosto jinak pojatá. Jaksi „reportážně“. Namísto románového ztvárnění se zaměřuje především na naše související pátrání, výzkumy, rekonstrukce, jakož i řešení mnohých otazníků. Míněno záhad, či dokonce mýtů, které nezřídka přetrvávají. Všech těch, které dosud doprovázejí tu obrovskou, dechberoucí story Tří králů. A příběhy s tímto související.

Nechtěli jsme však vycházet a čerpat výhradně z obvyklých archivních zdrojů, tj. protokolů, výpovědí a svědectví, jako to obvykle dělají běžní publicisté. Naše metoda spočívá v kombinaci exaktních dohledaných historických pramenů s praktickou stránkou. Prostě jsme si chtěli některé věci vyzkoušet doslova „na vlastní kůži“.

Navíc jsme vlastně celou věc pojímali coby jakési „policejní pátrání“. S vyšetřovacími pokusy, rekonstrukcemi, či dokonce plnohodnotným kriminalistickým ohledáním, tj. důkladnými expertními prohlídkami míst, kde došlo k popisovaným událostem. Cílem též bylo posuzovat události i pohledem soudních lékařů a dalších odborníků, kteří měli k věci co říci. Jen to mohlo přinést odpovědi na spoustu otázek, které jsme měli.

Také jsme se snažili zaobírat věcmi, jimž zatím nikdo jiný nevěnoval moc pozornosti. A někdy tak bylo na konci více otazníků než odpovědí. Čili dalších hypotéz a podnětů k přemýšlení.

O čem tedy tahle knížka vlastně je? Především o legendárním hrdinovi druhoválečného odboje Václavu Morávkovi – a lidech kolem něj. A o jeho třech největších střetnutích s německou tajnou policií.

I když je asi jen málo těch, kdo o tomto výjimečném člověku nic neslyšeli, uvedeme něco stručně především pro ty, kteří naši první zmíněnou knihu nečetli.

Kdo byl škpt. Morávek? Doslova noční můra pražského Gestapa. Jedna z vůbec nejhledanějších osob nejen v tehdejším Protektorátu, ale i v celé Němci obsazené Evropě. Voják a vlastenec každým coulem. Sportovec, závodní jezdec
na koni. Hluboce věřící, známý svou biblí, kterou prý nosil všude s sebou. Legendární odbojář, který pod upravenými oděvy s ustřiženými kapsami s sebou nosil ve speciálně vyrobených pouzdrech na tu dobu hotový arzenál. Tedy dvě pistole a k tomu spoustu náhradních zásobníků, což mu dávalo o mnoho větší šance v přestřelkách s Gestapem. A této výhody využíval dosyta. Více, než
by si jeho němečtí protivníci přáli.

Byl to člověk s neuvěřitelnou odvahou, ale i se značně specifickým smyslem pro humor, což dokládají jeho až recesistické kousky, které gestapákům nezříd-
ka prováděl. Také dělal vše pro to, aby jej jednou Gestapo rozhodně „nedostalo zadarmo“. Jak koneckonců právě Morávek řekl: „Věřím v Boha a ve své pistole.“ A jak řekl, tak i konal.

Vůbec, ta celá story Václava Morávka pro mě byla vždycky fascinující. Jsou to příběhy, které připomínají, či v mnohém překonávají, divoké bondovky. Tedy knihy Iana Fleminga a následnou akční filmovou produkci. Ale na rozdíl od fiktivních knižních a filmových hrdinů byl škpt. Morávek hrdina skutečný. Opravdu žil a jeho činy – neméně strhující, akční a dramatické než ty agenta 007 – se skutečně staly.

A teď už je čas naplno se pustit do bádání, testování a všelijakých našich pokusů…

Útěk z pasti

Je krásný slunný den. Podobný, jako byl 13. května roku 1942. Záznamy i následné potvrzení ze strany pracovníků Českého hydrometeorologického ústavu dokládají, že onoho odpoledne mohlo být kolem sedmnácti stupňů, beze srážek.

Parkujeme na adrese 1238/19, ulice Čiklova. V dobách Protektorátu se nazývala Pod Terebkou. Ti tři, tedy zbytek odbojové skupiny Tří králů, pplk. Josef Mašín a škpt. Václav Morávek spolu se svým radistou rotmistrem Františkem Peltánem, sem dorazili navečer. Nejprve jeli tramvají a prudký kopec zdolali pěšky. My dnes přijeli autem. Není divu. To, co sem vezeme, bychom jen tak v rukách rozhodně nedotáhli.

Před domem, na kterém se nachází deska upomínající událost, která se zde stala za války právě zmíněného dne, už čeká Jirka Košař. Pomáhá mi ze střešního nosiče sundat hmotnou masivní dřevěnou konstrukci, tak trochu připomínající šibenici. Tu jsem předchozího dne stloukal z mohutných trámů. Konstruoval jsem ji a předtím promýšlel vskutku pečlivě a uvážlivě. Má na tom záviset můj život. A viset. Doslova. Pustili jsme se totiž do projektu, o kterém jsem se raději doma ani nezmínil. Když se mne ptali, co to na trávníku kutím, vymluvil jsem se, že „uvidí, potom jim to řeknu“. To abych neposlouchal otravné řeči, zda mám „snad něco takového zapotřebí“ (možná i s trpkou připomínkou „ve tvém věku…“).

O co půjde? O jakousi rekonstrukci jedné stěžejní události obrovského „morávkovského“ příběhu – a pochopitelně jedné z klíčových kapitol v naší minulé knize Morávkova zpověď aneb Věřím v Boha a ve své pistole. Nutno však dodat,  že o naprosto věrné napodobení by se nikdo pokoušet asi nechtěl, protože to, co se zde těm dvěma kdysi povedlo, byl spíš zázrak. K tomu ještě ale dojdeme. Pěkně popořádku.

Už od natáčení našeho filmu Morávek kontra Gestapo před lety mi to doslova nedalo spát. A neustále se vtírala neodbytná myšlenka: co si to zkusit též…?

V našem týmu není od myšlenky k realizaci nikdy daleko. Napřed jsme však dumali, jak to vlastně v té ulici Pod Terebkou (dnes Čiklova) provést. Začalo to získáním souhlasu.

Naštěstí jsme zde narazili na fandy a úžasné lidi, kteří uctívají ty, co za nás kdysi tolik riskovali a pokládali životy. I když Ing. Jan Vyšata spolu se svým synem, majitelé domu, byli napřed trochu nevěřícní a k našim nápadům spíše skeptičtí. Ale nakonec nám na to kývli. Jen prý tu nesmíme nic zničit. Což se – viz dále – ukázalo jako ne zrovna jednoduché…

Další fází byla nájemnice bytu, kde se tehdy vše odehrálo, paní Nováková. Byli jsme trochu napnutí. Nedivili bychom se, kdyby nás s takovými návrhy úplně poslala „do pytle“. Najednou vám tlupa trochu bláznivých chlápků vtrhne do kvartýru – a rozjede podobnou akci. Avšak tahle skvělá paní, která v tom nevelkém bytě po léta bydlí, nám to nakonec dovolila. Dokonce s nadšením.

Trochu jsem na to popravdě spoléhal. Když jsme zde totiž před pár lety točili právě náš neobvykle pojatý „morávkovský“ dokument, ta samá dáma nám, jen jsme sem tehdy nastěhovali všechnu natáčecí techniku, řekla: „Budete točit dlouho?“ A já na to: „No, asi tak hádám hodinu…“ A ona na to: „Tak to já si zatím zajdu nakoupit. Jen tu nic neponičte…“ A k našemu nemalému překvapení nás tam nechala samotné. Jen ještě mezi dveřmi na nás se smíchem houkla: „Tady ani není co ukradnout… Nezabouchněte si dveře!“ A zmizela.

Jediným problémem, kvůli němuž tu se souhlasem všichni tak trochu váhali, se ukázala zcela nová okna, která se sem ne zas tak dávno instalovala. Ta stará, původní, jsou díky Karlu Polatovi a jeho Iniciativě A. (ještě tu o ní bude řeč) zachráněna. Nyní jsou jak u mě na půdě, tak i porůznu v muzeích – a namísto nich se zde ocitly parádní plasťáky. Takže bylo zřejmé, že pokud by se to, na čem se bude viset, zatížené průměrnou lidskou hmotností zabořilo do rámu s nahoru vystouplým těsněním, zákonitě by došlo k promáčknutí a bezpochyby i k destrukci. Což jsme nechtěli a nesmělo se to stát.

Takže se musel poměrně pracně udělat takový speciální můstek, který by tuto citlivou část překlenul a co nejlépe chránil. Sice to pak poměrně komplikovalo nastupování na lano, ale akce se tím stala o něco málo reálnější. Druhou, majiteli domu původně navrženou alternativou totiž bylo upevnění lana až na střeše, za velký komín. To se mi však zdálo, jak to říci, poněkud trapné. Takové „neautentické“. Prostě jsem si řekl, „když už, tak už“ – a začal doma na zahradě ze zbytků pergoly postupně montovat bytelnou speciální konstrukci, která by v bytě co nejlépe posloužila coby kotevní bod.

Mělo to dvě kritéria. Předně aby to bylo dostatečně promyšlené a pevné. Kdo by také chtěl z té výšky sletět – a to navíc kotoulem vzad, na záda a na hlavu. Z 12 metrů (později námi přesně změřeno) přímo na tvrdý beton. Navíc tu byla podmínka, aby se v samotném bytě nic neponičilo. Aby snad ten náš, pro někoho dozajista kapku bláznivý nápad neznamenal nějaké nevratné a trvalé stopy pro majitele i obyvatele. Prostě aby svého souhlasu nelitovali. Znáte to – pro dobrotu…

Naštěstí jsem už při předešlých návštěvách vše pečlivě naměřil a naplánoval – kdyby na to mělo skutečně dojít. Tedy jak ukotvit celé zařízení až v předsíni, příčně za futra. Základní, nosný trám pak byl raději ještě posílen pro tento účel dovezenou lešenářskou trubkou – jak se říká, „sichr je sichr“.

Pak už zbývala jen realizace. To znamená sezvat tým (už obvyklých) pomocníků. A zajistit, jinými slovy doma na půdě přebrat výbavu. Naštěstí bylo z čeho vybírat, protože výškovým pracím jsem se věnoval jak v rámci svého působení u policie, tak i coby armádní instruktor pro „vojensko-praktické lezení“, které jsem absolvoval v rámci armádního oboru při FTVS.

Někdo se může zeptat: proč jsem se do toho pustil já sám? Po pravdě, z nouze. Bylo totiž pitomé to už „nedorazit“, když jsem to leckde avizoval, sehnal všechny zmíněné souhlasy a na místě té dávné proslulé akce bylo vše dohodnuto.

Navíc, už to nebylo zdaleka jen o nás – bylo domluveno, že se z toho udělá i kromobyčejně zajímavá reportáž pro televizi CNN. Byla to pro ně nemalá exkluzivita, natočit něco takového na tak památných, pro veřejnost naprosto nedostupných místech. Není divu, že po tom „skočili“. A kdyby z toho všeho sešlo, vypadal bych, s prominutím, jako trubka.

Zpočátku jsem na to sice, celkem pochopitelně, chtěl sehnat jiné lidi. Abych v klidu mohl vše raději jen koordinovat. Nejdříve jsem tak uháněl někoho ze speciálních policejních útvarů. Zdálo se mi přirozené takto zajímavě prezentovat, i oficiálně, nějakou jednotku. Je to přece sakra výzva, sjet ze stejného okna jako Morávek s Peltánem. Kdo může říci, že po těch letech znovu (i když symbolicky, za jiných podmínek) něco takového udělal.

Avšak ouha. Došlo k tomu, čeho jsem se obával – vůle by asi i byla, ale… Nadřízení těch lidí se lekli, cukli a vše zakázali. Či nepovolili. Co kdyby totiž k něčemu došlo a něco se jejich podřízeným stalo. V případě průšvihu, který nemůže nikdy nikdo vyloučit, nechtěli čelit dotazům, kdo k tomu vlastně dal souhlas apod. Prostě nechtěli nést za můj nápad odpovědnost…

Pohled z výšky přesně 12 metrů – který se naskytl nám stejně jako našim „předchůdcům“ před více jak 80 lety.

Pak mě napadla další možnost. Začal jsem shánět kaskadéry (nebudu zmiňovat jaké, dost mě vypekli a tím naštvali). Zpočátku: prý to udělají. Velké nadšení. Ale jak se říká, sliby chyby. Najednou nekomunikace. Nebrání telefonu. Řekl jsem si: kašlat na to. Znáte to: co si člověk neudělá sám… Aneb, jak mi potom bylo mými kolegy řečeno: „Když sis to vymyslel, tak si to taky udělej.“

Takže nikoho dalšího jsem už nesháněl. Koneckonců scénu, jak jede Morávek dolů, jsem si v duchu sám tolikrát přehrával – a to nejen při tvorbě filmového dokumentu a pak i naší knihy, kde jsem se při psaní této konkrétní akční kapitoly vše snažil co nejautentičtěji prožívat. Jako Morávek. Tak proč to tak trochu nezažít sám „na vlastní kůži“?

Mělo to malý háček. Či spíše hák. Já osobně jsem v tomto měl „drobnou pauzu“. Nejen já, ale i lana a ostatní mé potřebné vybavení, které takříkajíc „odpočívalo“. A to (když jsem to spočítal) dobrých 20 let. Šel jsem na to tedy z voleje. S vědomím pouček o expiraci horolezeckého materiálu, tedy dávno teoreticky skončené životnosti mnou skladovaných lan (zde však šlo o statickou zátěž, ne žádné trhy a pády), a též bez možnosti si znovu alespoň kapku osvěžit potřebné dovednosti (zkoušel jsem najít nějakou hasičskou věž, kde bych odpovědně potrénoval a vše vyzkoušel, ale prý „civil tam nesmí“, ufff).

Už jen v úvodu nastíněná doprava dost hmotné konstrukce (vypadající skutečně jak šibenice pro trpaslíky) se ukázala ne zrovna jednoduchá (aby se vše nerozpadlo). Montáž v té mrňavoučké garsonce, pokud měla být pečlivá, též zabrala nějakou dobu. Doplněno již zmíněným „ochranným můstkem“ pro okno.

Konečně bylo vše připraveno a přepečlivě zkontrolováno – raději dvakrát. Chybu v takovémto případě uděláte jen jednou. Když se při pádu naznak na tvrdý povrch rovnou nezabijete, budete do konce života ležet nehybní v nemocnici, v nejlepším případě jezdit na vozíku. I když jsem kdysi, tedy v mládí, dělal divoké a dost bláznivé kousky, jako skákal padákem z mostů nebo je sjížděl na laně hlavou dolů, tady jsme k tomu už přistupovali nepoměrně rozumněji.

V průběhu naší přípravy po nás celou dobu hned vedle, ve svém malém obýváku, pokukuje paní Nováková. Sedí si tu v klidu, jakoby nic, na gaučíku. A luští křížovky. Sleduje jen po očku, jak tu vše vážeme, a čas od času se shovívavým úsměvem zavrtí hlavou.

Během chystání toho všeho si připomínáme, jak se to vše zde vlastně mělo odehrát. Všechny podrobnosti toho „sjezdu“ podle dostupných, hodnověrných zdrojů. Těch není žel zas tak mnoho.

Co o tom vlastně říkají německé zdroje? Míněno následné hlášení Gestapa pro K. H. Franka ze dne 19. května 1941.¹ Cituji: „Jak se dodatečně zjistilo, během boje opustili Peltánův byt dva muži. Uprchli na drátěném lanku od antény oknem, které je ve výši asi 12 m nad zemí. Pátrání po těchto osobách jsme zahájili…“ Toť vše…

Citujme ještě z poválečné výpovědi blízké spolupracovnice Tří králů Marie Rezkové, ke které zraněný Morávek ještě ten večer doráží a o všem jí tehdy „zatepla“ informuje:

„Měli jen tenký drát, kterého používali jako uzemnění k vysílačce. Zaklesli jej o nohu nábytku a spustili se z okna do dvora… Nejdříve sjel po lanku Morávek,² konec drátu mu přidržoval Peltán. Morávek nesjel po drátě s tak velkou prudkostí, ale přesto si uřízl prst. Peltán sklouzl po lanku ihned za ním. Dopadl prudce a poranil si nohy…“

A jak o tom pak mluvila Marie Líkařová (manželka Josefa Líkaře, Mašínova nejbližšího spolupracovníka z Bílé Hory, výrobce „výbušných briket“ a jiných bomb) čili další z těch, kterým to vyprávěl sám Morávek? Opět cituji podstatné:

„Vyprávěl, jak to bylo v Nuslích, na Terebce… O té přestřelce a útěku jich dvou, jeho a telegrafisty. Ukazoval nemocnou ruku, kterou měl v černé rukavici. Vyprávěl, jak sjel po ocelovém lanu bez rukavice. A že si přitom uřízl ukazováček…“

A poslední zmínka – jak to později popisuje známý odbojář docent Krajina: „Oba utekli po železném laně hromosvodu oknem, napřed Peltán a pak Morávek s vysílačkou pod ramenem, když se držel hromosvodu jen jednou rukou a o nešťastný jeho ocelový výběžek si uřízl svůj malíček…“

Zde je to vylíčeno značně divoce. Míněno vláčet s sebou ještě vysílačku, to už by byl skutečně supermanský výkon. Navíc v tomto místě není pražádný hromosvod. A Morávek ověřeně nepřišel o malíček, nýbrž levý ukazovák, viz foto na straně 23.

Více o tom, jak to celé proběhlo, nevíme.

Jedny z nejdůležitějších pomocnic skupiny Tří králů: Marie Rezková, jež tyto odbojáře dlouhodobě ukrývala a od které též pravidelně vysílali, a Marie Líkařová, manželka klempíře Josefa Líkaře, výrobce výbušných zařízení na Bílé Hoře, sestra Václava Řeháka, spojky Morávka (viz zde kapitola Prašný Most).

Dost ale teorie. Už je vše hotovo, jde se na to. Připínám se na krkolomně vybudovaný systém (a doufám, že nebude krkolomný doslova). Tandem pomocníků, tentokrát doslova mých strážných andělů, je v akci. Kamarádi Ríša Kraus s Jirkou Košařem bedlivě hlídají, aby lano během přelézání hrany při kontaktu s námi instalovaným můstkem správně dosedlo – a nesvezlo se bokem, mimo plochu chránící zcela nové plastové okno.

Proboha, jen to neponičit, to bychom tu rychle skončili, bleskne mi ještě hlavou. A též se snad nekontrolovaně neskácet dolů. To by zas nebylo tak těžké, protože mnou vybudovaný dřevěný ochranný můstek, když se na něj šlápne, dost jezdí na kachlech pokrývajících parapet.

Vše bylo ještě napínavější kvůli tomu, že jsem se to rozhodl dělat stylově – v historickém obleku. Pochopitelně včetně původní obuvi. Ale ouha, tyhle polobotky kvůli kožené podrážce na všem tak strááášně klouzají. Což jsem zjistil hned při prvním pokusu, kdy jsem si chtěl dolů do té hloubky elegantně odskočit přes hranu a ty boty se mi smýkly. Nemalé a dost nepříjemné překvápko. Až jsem sjel nekontrolovaně o kus dolů a nohama zcela ztratil kontakt se stěnou. Ruku držící lano mi to přitom docela bolestivě sevřelo mezi lano a hranu parapetu. Jen taktak jsem se nepustil a sotva tu bolavou, i přes rukavici odřenou ruku vyndal z toho svěráku.

V tu chvíli jsem si nejlépe představil, jak muselo být zrovna na tom samém místě těm dvěma. Morávkovi s Peltánem, kteří neměli žádné horolezecké lano, ale pouze nějaký drát. A ne ruce chráněné silnou rukavicí jako já, ale jen holé dlaně. Zvláště zde, těsně pod parapetem, v té výšce třetího patra, to muselo být hrozné. Brrr.

Jenže oni vlastně neměli na výběr. Byla to jejich jediná šance. Mohli snad zkusit toto – a třeba skončit dole rozplácnutí na tvrdém betonu, co pokrývá dvorek. Gestapáci kopající do dveří a vyhlídka na muka v Pečkárně, to byla panečku motivace.

Mimochodem, podnětná otázka: Jak vlastně vypadal drát, který ti dva drželi a sjížděli po něm? Jaká byla jeho šířka či průměr, popřípadě pružnost, tuhost a podobně? Odpověď: nikdo pořádně neví.

Jak již bylo řečeno, byla to prý anténa. Jelikož však naprostá většina vysílaček užívaných v té době odbojem byla postavena radioamatéry z nějakých pokoutně sehnaných dílů, tato nouzová anténa asi nebyla nějak standardizovaná. Proto ji nemůžeme něčím naimitovat a mít o ní lepší představu.

Zpět k věci, tedy na lano. Pak už jsem měl jen strach, aby mi snad nevypadly moje pistole. A neletěly z té výšky na lidi, co to celé fotili a točili. Protože neudělat to s kompletní výstrojí, tedy dvěma pistolemi vz. 24 a na zádech osmi zásobníky ve speciálním pásu, to by přece nebylo ono, ne?

Zakrátko byl první sjezd zdárně za mnou. Pak další. A další. Naštěstí jsem si po té delší pauze všechny dovednosti rychle oživil. Není to jen jako sjet odněkud ze skály. Zde člověk musí patřičně regulovat rychlost sestupu, a to s vhodným a přesným místem dalšího odrazu od stěny baráku. Nakrásně se totiž může stát, že by méně zkušenému „hup“ vyšel zrovna tak, že vlétne do nějakého ze spodních oken. Popřípadě že jím prolétne až někam dovnitř, do jiného bytu. Není divu, že o něco takového jsem nestál. Zažít takový trapas a platit škody. Nemluvě o „zákonitém“ pořezání o sklo.

Paní Nováková, sedící po celou dobu na otomanu, zpočátku zbystřila a upřeně koukala. Asi ji zajímalo, jestli náhodou nespadnu. Když po dvou, třech sjezdech viděla, že nejspíš ne, věnovala se zase dál jen křížovkám.

Tak se to vše naštěstí zdárně dokonalo. A jak to vypadalo? V rámci předchozích, opakovaných zkoušek a pak i během ne zrovna krátkého natáčení televize CNN jsem bez přehánění sjel asi 20krát. Pro odlehčení – připadal jsem si už jak v tom známém Belmondově filmu Zvíře. Probíhalo to ve stylu „to je Mike Gaucher – ten, co v Savaně v plamenech skákal z baobabu“ anebo „když řekneš, ať vyšplhám do půlky, vyšplhám do půlky – když řekneš nahoru, vyšplhám nahoru“. Prostě znovu a znovu, jak v té scéně „ještě jsem nevykouřil svou poslední cigaretu…“.

Zas o něco vážněji. Po tom všem člověk opravdu ocení ty dva doslova národní hrdiny, co tehdy něco tak krkolomného dokázali. Nejen to. Po tomto testu a zážitcích je těžké si představit, jak se jim to vůbec mohlo povést. Hlavou se honí nemálo otázek. Kupříkladu: jak mohli ten drát od vysílačky uvázat? Prý k noze nějakého otomanu. Jak to, že ten narychlo udělaný uzel držel? A že se to při zátěži následně nevyvléklo? A ten uzel neuvolnil? Pak také, jak přelézali tu velmi kritickou, i při běžném slaňování nepříjemnou hranu? Zajímavé je i zkoušet – a my to dělali –, jak hodit takový „drát“ dolů, aby se potřebně rozmotal a nezacuchal do klubka.
Protože právě to se nám mnohokrát povedlo. A zamotané velké klubko pak viselo jen někde v půli cesty dolů. Nápad: navázali na něj tehdy nějaké závaží?

Další úvahy: jakým způsobem se na tenkém drátu vlastně udrželi a sjezd (či prakticky pád) dostatečně zbrzdili? No schválně, zkuste si pověsit nějaký drát – a prubněte se na něm zvednout nahoru. To prostě nejde, prakticky se ani nenadzvednete, nejde dostatečně sevřít.

Ani si tehdy nemohli pomoci vytvořením jakéhosi oka – míněno vždy nějakou otočkou drátu na ruce. Pokud byste svou hmotností takový fixační úchop zatížili, už byste ruku asi ani nevyndali. Vaše kila by vám ji sevřela, prakticky uřízla…

Hlava to prostě nebere. Kdyby to nebylo tak exaktně, všemi těmi protokoly a svědectvími doloženo, člověk by i řekl – nějaká vybájená báchorka. Oni to ale dokázali. Něco sotva uvěřitelného. A to opravdu do důsledků oceníte, až když jako oni z toho okna a z té výšky visíte. Přitom my jsme měli ne nějaký tenký drát a holé ruce, ale bezpečnou horolezeckou techniku – a navíc jsme na přípravu měli bez přehánění hodiny. Ne jako oni, kterým bušil na dveře zatýkací tým obávané tajné německé policie.

Prostě klobouk dolů. Člověk si pak říká: „Pane Morávek, pane Peltán: bezmezná úcta a pokora…“

Dlouho se nedařilo přesněji určit, jak velká část prstu Morávkovi vlastně chyběla – což bylo podstatné pro naši představu, do jaké míry jej to mohlo omezovat kupříkladu při ovládání zbraně. Při manipulaci s ní či při samotné střelbě. I v pitevním protokolu Morávkova těla se hovoří o „amputovaném levém ukazováku“ – bez dalšího upřesnění. Vodítkem byla až informace, která zazněla v zachovaném, Morávkem vlastnoručně psaném konceptu depeše: „… že mi na levém ukazováku chybí dva články. Památka na sjezd po drátě v květnu.“

Dále o tom hovoří též pátrací oběžník Presidia zemského úřadu ze dne 29. října 1941, kde se v popisu Morávkovy osoby píše: „… na levé ruce mu schází 2 články na ukazováčku…“ À propos, právě tento detail bude dosti důležitý v další části knihy – v kapitole věnující se především tomu, jak vlastně Morávek mohl své zbraně ovládat a střílet z nich na své německé protivníky.

Úniková trasa škpt. Morávka dne 13. května 1941 na tehdejší protektorátní mapě Prahy

3.

1. Pod Terebkou 19, Terebagrund (dnes Čiklova), místo akce zatýkacího týmu Gestapa

Gestapa.

2. U Tylova divadla (dnes Na Fidlovačce) Morávek s Peltánem naskakují do kolem jedoucí tramvaje (pozn.: Peltán jede až na konečnou, kde se ukryje u svých známých).

3. Morávek vyskakuje na křižovatce a utíká přes uhelné sklady pod Grébovkou (Havlíčkovy sady na Vinohradech) až k Nuselským schodům.

4. Doráží na adresu Poznaňská 2, Posener Strasse (do roku 1938 Polská, dnes Jana Masaryka)

do bytu Lidie Michnové, jednoho z tajných azylů Tří králů. Tady si odřezává svůj poraněný prst.

5. Dále míří do ulice Ve Pštrosce 3 (dnes Anny Letenské). Zde je byt Marie Rezkové, která tam Morávka ošetřuje.

6. Konečná stanice toho dne –Bělehradská 31. Byt Jiřího Zemana alias „Černého Turka“. Kde Morávek přespává.

Gestapo za dveřmi

Nyní k tomu, co se stalo mnohem dříve. Vyvstává tu spousta otázek. Jak se vůbec Gestapo na stopu bytu Pod Terebkou dostalo? Proč se vlastně z bytu vysílalo, když o něm dobře věděli někteří už dříve zatčení spolupracovníci Mašína, Morávka a Peltána? Popřípadě, byly radiodepeše určené k vysílání opravdu tak důležité, že se tolik riskovalo a vysílalo ze zjevně prozrazeného bytu? Stihl snad František Peltán odvysílat radiodepeši o přepadení Gestapem, jak se někdy uvádí v literatuře? A také, jaký měl na vyzrazení tohoto vysílacího místa podíl legendární vyzvědač A-54, Paul Thümmel? Proč totiž Morávka, který s ním měl časté konspirační schůzky, nevaroval? Nejen na tyto otázky doposud nejsou jednoznačné odpovědi. My je zkusíme hledat.

V literatuře se obvykle uvádí, že adresu bytu Pod Terebkou dostalo Gestapo z odbojářů Bedřicha Škopka a Františka Mázla.³ Pochopitelně jejich ověřenými, vysoce „efektivními“ metodami – čili nekonečným bitím a brutálním mučením.

Docent Krajina zas ve svých vzpomínkách konkrétně hovoří o tom, že „adresu prozradil Václav Štulík, bratranec Václava Klečky, který tento byt znal a gestapákům ‚položil‘, když mu v Pečkárně vyrvali nehty, jeden po druhém. Na rukou i na nohou…“

To by korespondovalo s tím, že Marie Rezková ve svých vzpomínkách mluví o zatčeném jako o „Vaškovi, který z téhož bytu před zatčením vysílal a právě toho dne, 13. května, v pět hodin odpoledne prozradil Gestapu místo a hodinu vysílání do Anglie…“.

My se teď pokusíme najít racionální odpovědi na některé nejasnosti. Jak se říká, vše souvisí se vším a vyplývá z toho následující…

Asi s úplně prvním poznatkem o ulici Pod Terebkou měl během jedné z porad na Gestapu přijít příslušník německého Abwehru a dvojitý agent A-54, Paul Thümmel (o kterém v této knize bude ještě hodně řeč). Alespoň tak to ve své poválečné výpovědi tvrdí zaměstnanec Gestapa Alfred Scharf: „Během jedné z porad Thümmel uvedl, že vždy večer v určitou hodinu se v Bělehradské ulici objevuje vysoká světlovlasá žena, která přináší zpravodajský materiál a předává jej jednomu z důstojníků skupiny Balabán–Mašín–Morávek. Tento důstojník pak odchází směrem k Nuslím, kde měl Thümmel tohoto důstojníka ztratit z dohledu. Ovšem nedaleko domu, ve kterém byl později v bytě Peltána zatčen Mašín…“

O tyto své poznatky se Thümmel podělil i s vrchním kriminálním tajemníkem Abendschönem,⁴ kterého poté vzal s sebou do uvedeného prostoru na pozorovací schůzku. Světlovlasá žena a důstojník se toho dne sice nesešli, ale Gestapo si přesto dokázalo pospojovat nitky z výslechů již dříve zatčeného železničního inspektora Ctibora Trägera, JUDr. Vladimíra Hory a jeho manželky, spolu s lokalizačními údaji získanými zaměřovací službou Funkabwehr.

To vše je nakonec přivedlo do prodejny se smíšeným zbožím, ve které obsluhovala zákazníky mladá žena nebo její rodiče. Jednalo se o obchod Antonína Krotila, tj. tchána radisty Jindřicha Klečky, který zde pracoval jako zásobovač – nákupčí.

A mladá světlovlasá žena, o které mluvil Thümmel? Byla jí Božena Klečková, rozená Krotilová, manželka bývalého vojenského radiotelegrafisty Jindřicha Klečky, bytem v Praze-Hodkovičkách Nad lesem 133/32, jednoho z Krajinových hlavních ilegálních radistů. Dne 7. května 1941 v 19.00 byl dům, kde bydleli u rodičů Boženy Klečkové, náhle obsazen komandem Gestapa. Jak uvádí Abendschön, během prohlídky byla nalezena nabitá pistole, psací stroj a vysílací materiál. Souhrou osudu a náhod vstoupil během prohlídky do domu kolem 20.00 i blízký spolupracovník radisty Jindřicha Klečky.

Byl to bývalý poručík André Regenermel, další z radistů. Je okamžitě zatčen a při osobní prohlídce u něj gestapáci nalézají zbraň a zašifrované depeše. Během eskorty do Petschkova paláce se spoutaný Regenermel ještě pokouší o zoufalý útěk ze spárů Gestapa směrem k Národnímu muzeu, ale bohužel neúspěšně. Chytají jej kolemjdoucí a předávají dobíhajícím, udýchaným gestapákům.

Dle Abendschöna zatčený Regenermel prvotně během výslechu neposkytl žádné informace o pobytu radisty Klečky, kterého krátce před vstupem do domu Krotilových navštívil poblíž, v protějším domě. Avšak právě při prohledávání sousedních domů s rádiovými anténami byla Gestapem objevena Klečkova radiostanice a materiál, který Němcům poskytl další stopy po vysílání.

Alfred Scharf v poválečné výpovědi říká: „Regenermel při prvním výslechu uvedl, že je radiotelegrafistou Dr. Krajiny, a údajně i jmenoval všechny své spolupracovníky. Mázla, Škopka, Šebkovou, Dvořáka, kteří byli ještě téže noci zatčeni…“ Ale Scharf se přímo na této akci Gestapa nepodílel a mohl tak vycházet jen z poznatků během vyšetřování, kterého se pak účastnil.

Naopak Abendschön, který měl k tomuto případu vůbec nejblíže, po válce tvrdí: „Teprve materiál nalezený během prohlídky domu Krotilových poukazoval na stopu holičského pomocníka Františka Mázla. Ten je následující den překvapen a zatčen, neboť byt byl v jeho nepřítomnosti sledován. Během prohlídky Mázlova bytu bylo zajištěno množství zašifrovaných zpráv, radiostanice a radiotelegrafický materiál, o kterém Mázl při výslechu uvedl, že je vždy přinesl jistý Škopek. Radiotelegrafista Bedřich Škopek byl sledován a zatčen v bytě svých rodičů…“

Poručík André Regenermel a Bedřich Škopek – a zpráva o jejich zastřelení v Ruzyňských kasárnách.

Bohužel i tentokrát pak svou roli sehrála neuvěřitelná a velmi krutá náhoda. Abendschön k tomu uvádí: „V době prohlídky tohoto bytu do něj vstoupil i asistent radistů Václav Štulík, který měl dvě občanské legitimace na různá jména a ve svém bytě též ukrytý radiotelegrafický materiál a vysoce výkonný americký krátkovlnný vysílač, který byl zvlášť ukryt. Podle výpovědi Mázla vyjednával tento před několika dny s jedním důstojníkem, který mu seřídil radiový vysílač a snažil se jej získati pro svoji skupinu. Kdo byl tento důstojník, nemohl Mázl udati, ale bylo mu známo, že tento důstojník je zjistitelný v jeho bytě v Praze-Nuslích. Tento byt byl přesně popsán. Do tohoto bytu se šlo hned druhý den v čase, jejž Mázl uvedl…“

Policejní záznam o úmrtí popraveného Václava Štulíka.

František Mázl.

Paul Thümmel.

Z výše uvedeného je zřejmé, že adresu bytu Pod Terebkou dostalo Gestapo s největší pravděpodobností tzv. „zostřenými výslechy“ (což byl německý výraz pro mučení) ze zatčeného Františka Mázla, jak uvádí Abendschön.

Ještě k výpovědi Mázla – povšimněme si dat zatčení: André Regenermel 7. května, František Mázl 8. května. A nyní to, co zaznělo ve výpovědi gestapáka Abendschöna: „Do tohoto bytu (myšleno Pod Terebkou) se šlo hned druhý den v čase, jejž Mázl uvedl…“

Co to znamená? Jelikož k razii Gestapa došlo až 13. května, František Mázl se přes všechno své týrání v Pečkárně statečně a dlouho držel! Nikdo z nás si asi ani nedokáže představit, kolik toho tento mladý muž musel během těch strašných pěti dní vytrpět.

Vraťme se ale ještě k první zmínce o ulici Pod Terebkou z porady na Gestapu a položme si otázku, proč Paul Thümmel německé tajné policii vůbec předal informaci o Boženě Klečkové a potažmo o prostoru ulice Pod Terebkou. Je pravděpodobné, že během své služební činnosti mohl Thümmel buď sám, nebo pomocí svých lidí jakožto vedoucí tzv. Domácí kapely Boženu Klečkovou vysledovat. Pokud bychom se tuto informaci pokusili zařadit časově, tak do období rok 1940 až květen 1941.

Ano, Božena Klečková sloužila příležitostně coby spojka Vladimíra Krajiny (o něm viz dále), ale hlavně byla součástí týmu radiostanic Sparta I. A tuto přísně zakonspirovanou síť si docent Krajina úzkostlivě hlídal. Proč by nechal Klečkovou riskovat, aby předávala zpravodajský materiál někomu z „vojenské sekce“ Obrany národa, respektive někomu z Tří králů? Možné to je, avšak sám Krajina se o této činnosti Klečkové nikde ve vzpomínkách nezmiňuje – a Božena Klečková, která nakonec v koncentračním táboře přežila válku, také ne.

Dnes je již těžké bez dalších souvislostí rozklíčovat informaci z poválečného výslechu Scharfa. Mohlo snad jít o pro nás neznámou zpravodajskou hru Thümmela, kterou coby spojenecký vyzvědač v německých řadách potřeboval jako vlastní krytí? Také on totiž čas od času musel vykazovat činnost a nějaké výsledky při potírání domácího odboje. Ale kdo ví.

A odpověď na otázku, proč Paul Thümmel nevaroval Mašína s Morávkem, že je byt prozrazen a zřejmě se něco chystá? Možná je jednoduchá: podle jeho pasu, nalezeného v tajné skrýši, se Thümmel začátkem května ověřeně (což je prokázáno razítky z hraničního přechodu – viz foto níže) zrovna zdržoval na Slovensku.

Zda snad měl informace o zatýkání v Hodkovičkách a nedokázal je již nějak předat směrem Morávek–Mašín, to se dnes již nedozvíme. Thümmel ale rozhodně neměl nejmenší zájem na jejich dopadení. Ohrozilo by to nejen zdroj jeho nadstandardních příjmů, ale především existenci jeho samotného. Otázka „proč tedy“ tak nejspíš zůstane už asi navždy nezodpovězená…

Zbývá snad jen poslední velká nejasnost. Či spíše trochu záhada. Proč šli ti tři onoho nešťastného dne vysílat právě Pod Terebku? Když nepochybně tušili, že je tento byt dávno prozrazen – tak to alespoň později podává Marie Rezková, od které Pod Terebku tenkrát k večeru 13. května Mašín, Morávek a Peltán odcházeli a ona je od toho odrazovala. Říkali jí tenkrát, že tam jdou naposledy. A že „si dají pozor“.

Měli tak důležité zprávy, že bylo nutné tolik riskovat? Šlo skutečně o informace ohledně chystaného napadení Sovětského svazu, které nesnesly odkladu? Popřípadě, bylo tehdy třeba problém stěhovat někam jinam obvykle dost hmotnou a velkou vysílačku? Zvláště v době, kdy každý s velkým kufrem byl podezřelý a stával se cílem velmi častých kontrol – a to i z důvodu potírání černého obchodu a šmelinářství v Protektorátu.

Anebo šlo o sotva pochopitelné porušení konspirace jít z ohroženého bytu ještě vysílat? Možná i proto se pak sám Mašín (viz dále) podílí na tomto vysílání jako ozbrojená ochrana. Každopádně je archivně doložitelné, že v radiodepeších, které se měly v ony inkriminované dny vysílat ze Sparty II, rozhodně nebyly žádné senzační a důležité zprávy, jak to občas zmiňuje „literatura faktu“ a jež se měly týkat především chystaného přepadení SSSR Německem.

Gen. Sergěj Ingr.

František Peltán.

Pplk. Josef Mašín.

Proč ale Pod Terebkou na chodbu vyšel čelit Gestapu zrovna Mašín?

Vladimír Krajina.

Zdena Mašínová.