SLUNCE A PLÁŽ

Copyright © Petra Dvořáková, Petra Soukupová, Michaela Klevisová, Michal Viewegh, Viktorie Hanišová, Bianca Bellová, Marek Epstein, Marie Vejvodová, Boris Dočekal, David Urban, Lidmila Kábrtová, 2025

Illustrations © Adéla Ťopková, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0399-7

Obsah

PETRA DVOŘÁKOVÁ

slunce a pláž

PETRA SOUKUPOVÁ

olivovníky

MICHAELA KLEVISOVÁ

vůně zralých fíků

MICHAL VIEWEGH

stříbrný vítr a zlatý déšť

VIKTORIE HANIŠOVÁ

domeček z mušlí

BIANCA BELLOVÁ

magická jeskyně

MAREK EPSTEIN

mezi světadíly!

MARIE VEJVODOVÁ

na vlastní kůži

BORIS DOČEKAL

mušličky

DAVID URBAN

vysněná dovolená

LIDMILA KÁBRTOVÁ

katedrála

„Vstávej, jedeme na Sicílii.“ 

PETRA DVOŘÁKOVÁ

slunce a pláž

Kdybych měl strýce Waltera popsat jedním slovem… ne, moment, nebudu ho popisovat jedním slovem. Protože pravdou je, že přiléhavých slov, které jej popisují téměř absolutně, by se nenašlo jedno nebo dvě, ale celé desítky. Možná i stovky. A o každém z nich by se dalo říct, že o něm platí. Tak třeba to, že je elegantní. Jeho elegance, pravda, patří tak trochu do minulého století a ne do doby špičkových technologií a umělé inteligence. Vypovídá o ní jeho tmavěmodré tvídové sáčko a pod ním jemná hedvábná košile s bílým a vždy dokonale nažehleným límečkem. Nikdy byste jej neviděli bez mohutných hodinek, jejichž modely střídal pravidelně rok co rok. Asi vám hodně napoví, když řeknu, že značka těch hodinek byla Rollex. Ruku v ruce s elegancí šlo tedy u strýce Waltera i slovo bohatství. To k němu přiléhalo tak přirozeně, že s ním tvořilo takřka nedílnou jednotu.

Strýc Walter obýval obrovskou luxusní vilu na okraji Berlína, v její architektuře se mísila secese s mnoha prvky dalších směrů, až by si jeden řekl, že všechno to dohromady nemohlo nikdy vytvořit jiný celek než jen snůšku nevkusu a velikášství, jak bylo u boháčů strýcova kalibru zvykem. Opak byl ale pravdou. Ze všeho kolem domu bylo patrné, že majitel má vytříbený vkus a záleží mu na každém detailu. I větve stromů ve strýcově zahradě, které přesahovaly kovaný plot, dosahovaly nad chodníky přesně jen tak, aby okouzlovaly svou krásou a oblažovaly chladivým stínem, ale certifikovaný arborista jim nikdy nedovolil přerůst ani o centimetr. Zvlášť v pozdních podzimních dnech, kdy se v zahradě táhly husté mlhy a listí na stromech měnilo s každým dnem barvu a pomalu se snášelo k zemi, působila vila impozantně. Její konstrukci tvořilo několik bohatě zdobených štítů, každý se vypínal na jinou světovou stranu a kolem říms se táhly bohaté girlandy. Jakmile jste ale vstoupili do domu, zasáhla vás až neobvyklá střídmost. Vstupní hala kromě krbu, obrovské kožené sedačky a malého psacího stolku s návštěvní knihou obsahovala už jen dva obrazy. Podle mého úsudku strojního inženýra, který se nikdy nezajímal o umění, tím méně o abstraktní malbu, to byly pořádné mazanice, ale matka, když ještě žila, mě upozornila, že se jedná o vzácná díla, která zdaleka přesahovala hodnotu celého našeho rodinného majetku. Krom tohoto vybavení zdobil halu už jen supermoderní výtah, který jezdil do prvního patra, kde se nacházela velká kuchyně, společenská místnost, několik pokojů pro hosty a stejný počet koupelen. O patro výš se rozkládalo strýcovo soukromí, kam měla přístup jen strýcova nejbližší rodina, což jsem byl po smrti mé matky už jenom já. Další Walterovou charakteristikou bylo i to, že byl nemocný. Podle všeho kolem pětadvacátého roku svého života onemocněl poměrně záhadným onemocněním a ani při všech výdobytcích moderní medicíny nikdo nedokázal stanovit diagnózu a především, nikdo nedokázal strýce postavit na nohy. Spekulovalo se o nejrůznějších neurologických nebo autoimunitních onemocněních, zkoušely se nové druhy biologické léčby, dělaly se testy molekulární genetiky, nic však žádné konkrétní onemocnění nepotvrdilo. Přesto ale strýc setrvával na vozíku a jeho nemoc mu zjevně způsobovala obrovské potíže. Sice mu nebránila rozvíjet podnikatelské záměry a nashromáždit obrovský kapitál, byla ale také zcela jistě příčinou toho, že se Walter nikdy neoženil, s žádnou dívkou prý nikdy nežil a nepořídil si děti. Měl sice několik zaměstnanců, dvě ošetřovatelky, kuchařku, paní na úklid, ale všechny je trpěl v domě jen nerad. Walter zkrátka býval rád sám.

Snad nebude drzé tvrdit, že jediného, koho vídal rád, jsem byl já. Možná proto, že jsem mu byl až nápadně podobný. To za prvé. A za druhé – dokázal jsem s ním donekonečna vést prapodivné debaty, při kterých se projevoval jako dětina. Tak třeba: „Můžeš mi, Patriku, říct, proč můj nos trčí pořád tak nahoru?“ vyptával se, sledoval svou tvář před obrovským zrcadlem ve zlaceném rámu a uhlazoval si u toho bílé vlasy. V duchu jsem si pomyslel, že ten můj pršáček je dost podobný tomu jeho, a zkoumal jsem své první šediny kolem uší.

„Tvar nosu je daný geneticky, to asi moc neovlivníme,“ konstatoval jsem, „leda tak plastickou operací.“

Strýc našpulil rty a znovu zkoumal svůj zjev. „Jsem přesvědčený, že v mém věku by ještě stálo za to se o takovou změnu pokusit, co ty na to říkáš? Možná bych dělal na lidi kolem lepší dojem. Možná by mě měli víc rádi. Určitě za všechny mé neúspěchy, i když jich nebylo mnoho, může ten nos. Nebo ne?“

Bylo celkem jedno, co jsem na to odpověděl. Strýc byl v něčem podivín a jako to platilo o jiných jeho charakteristikách, platilo i toto tvrzení absolutně.

Krom řady nesmyslných debat jsme samozřejmě vedli naprosto příčetné hovory o práci, kterou jsem pro něj dělal. Řídil jsem jeho konglomeraci strojírenských podniků, které se specializovaly na výrobu obřích turbín pro vodní elektrárny, cestoval jsem po světě, dělal strategická rozhodnutí, která kupodivu téměř vždy vycházela, za tu dobu jsem si přišel na pořádný balík peněz a byl jsem zajištěný. Jediné, co mi k životu i ve čtyřiceti letech chybělo, byla stálá partnerka. Ne že bych neměl zájemkyně, ale nikdy jsem nenašel tu pravou. Mimo práci mi tedy zůstávalo dost velké množství času, které jsem trávil s Walterem. Navíc – velmi dobře jsem si uvědomoval, že život není neomezený, ale taky že bez ohledu na Walterovo podivínství je člověkem, od kterého se mám pořád co učit.

Pokaždé, když jsem se vrátil z cest, jako první jsem se vydal navštívit právě jeho.

Sedávali jsme v jednom z jeho pokojů pro hosty. Na stole pokaždé stály připravené dva šálky s černým čajem, čokoládové croissanty, několik čerstvých výtisků světových deníků a Walter se nikdy neobjevil dřív, než jsem se usadil na lenošce. Obvykle jsme nejprve každý sáhl po jedněch nebo druhých novinách, dlouze se začítali do článků monitorujících dění ve světě a vyhledávali rizikové zprávy pro náš byznys.

Sem tam některý z nás prohodil větu, která měla odkazovat k zamyšlení. Například Walter řekl: „Ten propad u oceli půjde ještě dolů tak o dvě procenta, víc ne.“

A já hned pochopil, že mi tím dává jasný pokyn, kdy začít nakupovat materiály pro novou divizi někde v Jižní Koreji.

Jindy zase podotkl: „Budoucnost vidím už jen v umělé inteligenci,“ a já hned věděl, že máme investovat tam a tam.

To pozdní říjnové odpoledne bylo ale všechno jinak. Když jsem vešel do návštěvního pokoje, Walter už seděl u stolku. Před ním nestál obvyklý čaj a noviny se povalovaly poházené po podlaze, jako by jej cosi nebývale rozčilovalo.

„Stalo se něco?“ zeptal jsem se místo pozdravu a zaváhal, zda si mám vůbec sedat.

Walter přikývl. Jeho poslední zbytky bílých vlasů byly dokonale sestřižené, krk zaholený a na zápěstí se blýskal nový model hodinek.

„Stalo i nestalo,“ odpověděl Walter a pokynul, abych se usadil. Jeho čelo se krabatilo, jako by usilovně přemýšlel a napínal při tom ve tváři všechny svaly. „Zajímalo by mě, jak se díváš na staré křivdy.“

Usadil jsem se na okraj pohovky, Walter se tvářil tak nezvykle tajemně a zachmuřeně, až mi na moment prolétlo hlavou, co že to vlastně těmi křivdami myslí.

„Na staré křivdy…“ zopakoval jsem nejistě.

Walter jen přikývl a pokračoval: „Víš, říkám si… podívej se na mě. Jsem celkem vážený muž. Mnoho jsem toho dokázal. Vlastním poměrně velké impérium firem po celém světě, určitě jsem svými penězi přispěl k rozvoji lidstva, třeba vývoj umělé inteligence se může posouvat i díky mně. Taky jsem udělal spoustu charity… ale přesto, víš…“ Znovu si mě změřil tázavým pohledem, jako by si potřeboval ověřit, jestli můžu unést jakousi temnou pravdu. „…ale přesto toho, co jsem doopravdy chtěl, jsem v životě nikdy nedosáhl.“

Chvíli jsem jen tak naslouchal tikotu velkých skříňových hodin, jejichž strojek najednou hlučel, jako by uvnitř byly zavřené tisíce lučních kobylek. „A nakonec si myslím, že za to může celá ta velká křivda. Stala se ti někdy nějaká křivda?“

Podíval jsem se na Waltera, abych se ujistil, jestli skutečně čeká odpověď. Co se týče životních křivd, až dosud jsem o nich uvažoval jako o běžné součásti života. Tedy měl jsem samozřejmě vždy na mysli jen drobné životní křivdy, nikoliv křivdy skutečně dramatického charakteru, válečné hrůzy, genocidy nebo týrání a mučení nevinných.

„Jistěže jsem zažil různé křivdy,“ opáčil jsem opatrně a popotáhl si okraj vlněného roláku. Oproti Walterovi jsem byl oblečený jako průměrný manažer, který si na chvíli dopřál pohov ze své byznys uniformy.

Walter si zjevně pohov nedával nikdy.

„Třeba když jsem byl na střední, jedna z učitelek mě obvinila, že jsem vyhodil kočku z okna. Opravdovou živou kočku. Samozřejmě to byla hloupost, já bych kočku z okna nikdy nevyhodil.“

Walter ale nespokojeně zavrtěl hlavou. „Proti takové křivdě se přece můžeš bránit, určitě tam byli spolužáci, kteří by ti to dosvědčili…“

„Právě, spolužáci…“ napřímil jsem se. „Ti se mě nezastali ani omylem. Byli to oni, kdo se rozhodli vyzkoušet, jestli platí aerodynamické zákony i pro kočky. A já neměl to srdce je zradit. Je ale pravda, že jsem čekal, že budou mlčet. Jenže ani omylem.“ Uvědomil jsem si, že ještě teď mě ta vzpomínka rozčiluje, že zatínám prsty v pěst a rudnou mi tváře. „Spolužáci učitelce živě přitakávali, jen aby sami nepadli v podezření.“

Walter spokojeně přikývl. „Vidíš? Taková malá křivda a jak tě ještě dneska může rozladit.“

„Na druhou stranu,“ poposedl jsem trochu hlouběji do sedačky, „jsem si docela dobře vědom, že z takových křivd by měl člověk jednoho dne vyrůst. Nebo spíš tu křivdu v sobě přerůst. Co z toho, že kdysi existovala nějaká kočka a nějací spolužáci… Kočka je někde mrtvá, spolužáci ztracení ve světě, možná se mi vede lépe než všem ostatním. K čemu by mi bylo, takovou křivdu vláčet s sebou…“

Walterova tvář se najednou stáhla, jako by se smrštila sama do sebe. Prsty nejistě poklepával o hranu leštěného stolku a cosi si s nelibostí promítal na plátně své paměti. „Snad máš pravdu,“ zašeptal nepřítomně. Pak se na dlouhé minuty odmlčel, a když se znovu probral do reality, jen mi oznámil: „Vstávej, jedeme na Sicílii. Povezeme náklad, kterého se musím jednou provždy zbavit.“

Cítil jsem, jak se mi lehce zhoupl žaludek. Náklad, kterého se musím jednou provždy zbavit. Sicílie… K Sicílii měl strýc celý život vřelý vztah, nevynechal jediné léto, kdy tam strávil dva nebo tři měsíce s odvoláním na to, že tamější klima prospívá jeho zdraví. Samozřejmě nejsem včerejší, abych si myslel, že obchody, které se ve Walterových společnostech realizovaly, byly vždycky čisté, a tedy možnosti, co mohl náklad obsahovat, byly poměrně široké a důvod návštěvy jeho oblíbené destinace mohl být skutečně temný.

„Aspoň teď, před smrtí, bych si měl některé věci vypořádat,“ dodal ještě a očima těkal sem a tam po nablýskaném stolku. Potom udeřil dlaní do zvonku, okamžitě přiběhla hospodyně a na podnose nesla šálky s čajem a čokoládové croissanty. Walter jen povzdechl a zaklonil hlavu. „Řekl jsem, že odjíždíme, ne že budeme svačit.“

Ten den mě zkrátka a dobře Walter znejišťoval každým svým pohybem a gestem.

„Opatrně s těmi věcmi,“ napomínal o hodinu později řidiče. Před vilovými garážemi stál obrovský šedivý mercedes, velikostí připomínal slona a řidič v trapné uniformě se právě pouštěl do nakládání dřevěných bedýnek. Na každé z nich visel zámek a klíči disponoval patrně jedině strýc. Do obrovitého kufru auta se vešlo hned šest krabic, vedle toho se ještě vtěsnal Walterův invalidní vozík. Další bedny jsme usadili na zadním sedadle. Walter byl najednou v dobré náladě, pohvizdoval si do rytmu jakési divoké melodie, která se linula z palubního reproduktoru. Zdálo se, že co nevidět hodlá realizovat skutečně něco neobvyklého, zbaví se břemene, které jej velmi tíží. Břemeno… znovu jsem se zadíval na bedny vedle sebe. Bylo by možné, aby v nich skutečně ležely… aby tam ležely třeba ostatky lidí, které Walter nebo jeho společníci ve jménu jakýchsi obchodních zájmů… Zase se mi zhoupl žaludek. Musel jsem se dlaní přidržet za sedadlo před sebou a začít zhluboka dýchat.

„Děje se něco?“ zeptal se Walter a pátravě se po mně podíval.

„Možná bych na chvíli řídil, tady vzadu se mi dělá špatně,“ zašeptal jsem a hrdlo mi stahovaly další a další návaly tísně. Walter byl vždycky podivín. Proč mě nikdy dřív nenapadlo zabývat se hlouběji okolnostmi jeho života a obchodu? Proč byl vlastně vždycky tak sám? Copak mohlo být takové bohatství získané čistými způsoby?

Řidič beze slova zastavil na nejbližším parkovišti a rád mě pustil za volant. Sotva jsme ujeli pár kilometrů, ve zpětném zrcátku jsem zahlédl jeho klížící se oči a za chvíli cítil v zádech jeho rytmický dech. S několika přestávkami nás minul den, k večeru jsme se s řidičem znovu vystřídali a já chtě nechtě pod tíhou únavy přece jen na zadním sedadle usnul. Když jsem se probral, všude kolem byla ještě tma, ale ta změna vzduchu už byla cítit. Mísila se v ní vůně moře, bujaré přírody a jakési podivné volnosti, která se rozlévala všude kolem. Auto zastavilo před jedním z penzionů, pochopil jsem, že je to ten, kde býval Walter jedním z nejváženějších hostů, a nebýt té tmy, jistě by bylo vidět na bělostné pláže, které jsem tušil všude kolem. Společně s řidičem jsem pomohl Waltera přemístit na invalidní vozík, rozhodnuti vydat se alespoň na pár hodin ulehnout do přikrývek a v pohodlí penzionu si zdřímnout.

„Nejdřív mi odneste ty bedny na pláž, pak se jděte vyspat,“ přikázal Walter. V nočních světlech malého parkoviště působila Walterova tvář ještě bledší a vrásčitější než obvykle. Trochu nejistě jsme se s řidičem na sebe podívali, ale ten nakonec jen pokrčil rameny, popadl první z beden a vydal se směrem k mořskému břehu. I já se chopil krabice, překvapila mě svou lehkostí, na chvíli jsem zadoufal, že přece jen v ní nebudou tělesné ostatky Walterových nepřátel, pak se mi zas vloudila do mysli myšlenka, že i lidské kosti nebudou nijak zvlášť těžké. Konečně stálo osm beden na bílé písčité pláži a Walter na vozíku seděl vedle nich.

„A teď zmizte,“ přikázal, jako bychom ho obtěžovali.

Řidič se okamžitě sebral k odchodu, já sice zaváhal, ale pak jsem si řekl, že než vidět něco, co vidět nechci, bude lepší zmizet. Cestou k penzionu jsem slyšel jen skřípot jemného písku o kamenité podloží. V pokoji jsem se nejdřív svlékl, dal si horkou sprchu a otevřel minibar. Miniaturní lahvičku whisky jsem do sebe obrátil téměř najednou. Na chvíli jsem pustil televizi, ale skoro nic nedokázalo upoutat mou pozornost. Hodiny ukazovaly čtvrtou ranní a na obloze za oknem se začínaly rodit první paprsky světla. Najednou jsem nemohl odolat. Tušil jsem, že okno pokoje míří směrem k pláži, kde jsme Waltera zanechali. Zhasl jsem lampu a pokusil se zadívat tím směrem. Nejdřív jsem oči navyklé světlu nedokázal přimět, aby doostřily, po chvíli jsem se ale přece jen rozkoukal. Walterova silueta popojížděla po obzoru, z bedny vytahovala jakési tyčkovité předměty a rozhazovala je po písku. Nedokázal jsem v té tmě rozlišit, co to bere do rukou a proč. Chvíli jsem si s bušícím srdcem lehl na postel, zíral do stropu a zvažoval, co dělat. Walter by nebyl určitě tak hloupý, aby rozhazoval lidské ostatky po pláži. Jistě musel mít vypočítané, kdy přichází příliv, kde jaký proud se nachází a kdy moři obětovat vše potřebné, aby se ztratilo to, co se navždycky ztratit má. Stíny na stropě se míhaly stále rychleji, najednou mě přemáhala únava, poslední, co mi blesklo hlavou, bylo, že nesmím usnout.

Když jsem znovu otevřel oči, do pokoje zářilo čerstvé ranní slunce. Hodiny ukazovaly půl sedmé, na chodbách penzionu ještě pořád vládl až překvapivý klid. Rychle jsem vstal a podíval se znovu z okna. Na pláži stál Walterův opuštěný invalidní vozík. Všude kolem se povalovaly spousty jakýchsi barevných předmětů, růžových, modrých, žlutých, oranžových, na dálku jsem nebyl schopen rozlišit, o jaké věci to šlo. Přehodil jsem si přes hlavu tričko, natáhl džíny a vyběhl na pláž. Waltera jsem si všiml až ve chvíli, kdy jsem zaslechl ten bláznivý smích. Stál ve svém precizně upraveném obleku po kolena ve vodě, vesele rozhazoval rukama, podupával a řehtal se, až se za břicho popadal. Všude kolem ležely hromady dětských lopatek a lopatiček, kbelíků, sítek, bábovek nebo hrabiček.

„Proboha Waltře, zešílel jsi?“ zíral jsem na něj. „A jak to, že chodíš?“

Walter se znovu rozesmál, až se za břicho popadal, potom sebou hecnul do vody a ještě dlouho trvalo, než se dokázal uklidnit a dostal ze sebe souvislou větu.

„Co tak zíráš? Jeli jsme napravit staré křivdy! Sám jsi říkal, že nemá smysl je vláčet s sebou.“ Přidřepl jsem si vedle něj, slaná voda se mi s každou další vlnou vlévala do tenisek, slunce na pláži ale začínalo hřát a já byl tak ohromený, že mi to bylo celkem lhostejné.

„Staré křivdy…“ zopakoval jsem stejně nejistě jako u stolu v jeho pracovně, mé zmatení teď ale bylo rozhodně o dost větší.

„Vrátil jsem je. Všechny! Do jedné!“ radoval se Walter. „Jak jsi řekl, je čas dospět.“

„... čas dospět,“ zopakoval jsem a dál jen zmateně pozoroval Waltera. Dokonce mi problesklo hlavou, jestli bych neměl zavolat záchranku. Jeho stav mohl být projevem mozkové příhody, progrese jeho onemocnění nebo bůhvíčeho jiného.

Walter mně ale pevně stiskl ruku. „Povím ti tedy, jak to bylo. Když jsem byl malý kluk, vodívala mě matka za jinými dětmi na písek. Vždycky to probíhalo stejně – nakládali jsme lopatkami písek, přesívali ho a dělali bábovky. Jenže víš, jaké děti jsou. Berou si lopatky, perou se o ně a matky aby mezi nimi dělaly soudkyně. Jenže moje máma jako naschvál vůbec nebyla spravedlivá. Kdykoliv mi některé z dětí sebralo lopatku, matka mě přiměla ustoupit.“

Ohromeně jsem Walterovi naslouchal a pozoroval u toho jednotlivé vlny, které se vytrvale rozrážely o mé tenisky.

„Nejdřív byla ta křivda malá, jenže s každou další návštěvou pískoviště narůstala. Úplně jako by nějakou část ve mně pohltila. Nemohl jsem z toho ven. Sice jsem dospíval, vydal se studovat, začal se věnovat obchodu a podnikání a byl jsem velice úspěšný. Ale ta jedna část ve mně pořád zůstávala stejná. Byl jsem ukřivděným chlapcem, který touží po lopatce. Celý život. I když jsem zestárl a můj čas tady je skoro u konce.“

„Ale co tvoje nemoc?“ podíval jsem se na Waltera tentokrát ukřivděně já. Kolik soucitu jsem mu kvůli jeho chorobě věnoval! Kolik obav o jeho zdraví a život mělo jeho okolí!

Přikývl jsem.

„Vážně?“ Musel jsem se pousmát.

„Mou lopatku mi už stejně nikdo nevrátí a já se rozhodl, že budu velký kluk. A že ty lopatky vrátím. Třeba se tu některé z těch dětí někdy objeví a to svoje nádobí pozná…“