Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Veronika Válková

PAŘÍŽSKÉ INTRIKY
D´Artagnan je zrádce

Ilustrace Petr Kopl

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 10036. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová
Jazyková redakce Gabriela Janů
Korektury Lenka Nešporová
Návrh obálky Petr Kopl
Grafická úprava a sazba Petr Kopl
První vydání, Praha 2025
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a. s., 2025
Text©Veronika Válková, 2025
Illustrations©Petr Kopl, 2025

ISBN 978-80-271-7955-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-7954-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-5064-9 (print)

JMENUJU SE BÁRA.

JE MI DVANÁCT, CHODÍM DO ŠESTÉ TŘÍDY A JAKO KAŽDÉ DÍTĚ SE POŘÁD ROZČILUJU S RODIČI. OPRAVDU BY MĚ ZAJÍMALO, PROČ DOSPĚLÁCI MYSLÍ JEN NA SEBE A JSOU PŘESVĚDČENÍ, ŽE PRO JEJICH DÍTĚ JE DOBRÉ ZROVNA TO, CO ONI SI MYSLÍ, ŽE JE DOBRÉ. NĚKDY SI PŘIPADÁM JAKO ŠACHOVÁ FIGURKA. ŠOUPNOU MĚ TAM, KDE MĚ CHTĚJÍ MÍT, A JEŠTĚ ČEKAJÍ, ŽE Z TOHO BUDU NADŠENÁ. NEMŮŽU SE DOČKAT, AŽ VYROSTU A PŘESTANOU SI SE MNOU DĚLAT, CO CHTĚJÍ.

TAK TŘEBA: JSEM JEDINÁČEK. NIKDY MĚ NEBAVILO BÝT JEDINÁČKEM. A KDYŽ JSEM SE NAŠE POKOUŠELA PŘEMLUVIT, ABY MI POŘÍDILI SOUROZENCE, SNAŽILI SE MI NAMLUVIT, ŽE TAKHLE JE TO PRO MĚ LEPŠÍ. KDYBY NÁS BYLO VÍC, NEMOHLA BYCH PRÝ CHODIT NA FRANCOUZŠTINU A GYMNASTIKU A NA PIÁNO A NEMOHLI BYCHOM NA DOVOLENOU DO ŘECKA, PROTOŽE BYCHOM NA TO NEMĚLI PENÍZE. A V DĚTSKÉM POKOJÍČKU BYCHOM SI SKÁKALI PO HLAVĚ. VŮBEC JE NENAPADLO, ŽE BYCH KLIDNĚ OŽELELA FRANCOUZŠTINU NEBO GYMNASTIKU NEBO PIÁNO. KDYBYCH MĚLA SÉGRU, MOHLY BYCHOM CHODIT TŘEBA JEN NA GYMNASTIKU, ALE SPOLU. NEBO ŽE BYCH BYLA RADŠI CELÉ LÉTO SE SÉGROU NA CHALUPĚ U BABI JIZERSKÉ A LÍTALA PO LESE, NEŽ SE S NIMI SAMA ŠKVAŘILA NA PLÁŽI V ŘECKU. A ŽE BYCH SI SE SÉGROU S RADOSTÍ SKÁKALA PO HLAVĚ, V POKOJÍČKU I JINDE. PRAVDA JE, ŽE PRO NĚ JE POHODLNĚJŠÍ MÍT JEN JEDNO DÍTĚ. SLYŠELA JSEM, JAK SE O TOM MAMINKA BAVÍ S TETOU MIRKOU, KTERÁ MÁ DVA KLUKY, MOJE BRATRANCE. A TETA JÍ ŘÍKALA, AŤ SI UVĚDOMÍ, ŽE SICE TEĎ ONI MAJÍ NA STAROSTI JEN JEDNO DÍTĚ, ALE ŽE TO DÍTĚ, TEDY MĚ, TAKY ODSOUDILI K TOMU, ŽE ONO BUDE MÍT JEDNOU NA KRKU DVA NEMOHOUCÍ STAŘÍKY. MAMINKA PAK S TETOU NĚJAKOU DOBU NEMLUVILA. ALE MNĚ PŘIPADÁ, ŽE TETA MÁ PRAVDU. JAK JÁ MÁM JEDNOU ZVLÁDNOUT SAMA SE POSTARAT O NĚ OBA, KDYŽ PRO NĚ DVA JE TEĎ NÁROČNÉ STARAT SE O MĚ JEDNU? NENÍ TO FÉR.

A DRUHÁ VĚC: NAŠI NÁS PŘESTĚHOVALI. DONEDÁVNA JSME BYDLELI V PANELÁKU V PRAZE NA JIŽNÍM MĚSTĚ. PODLE MĚ NÁM TAM NIC NECHYBĚLO. ALE NAŠI PŘIŠLI S TÍM, ŽE BYT JE MALÝ, ŽE JE V PRAZE HROZNÉ ŽIVOTNÍ PROSTŘEDÍ A VŮBEC, A KOUPILI DŮM SE ZAHRADOU KOUSEK OD PRAHY. MAMINCE JE TO JEDNO, ONA PRACUJE JAKO PŘEKLADATELKA, TAKŽE VĚTŠINU PRÁCE VYŘIZUJE PŘES MAILY, TATÍNKOVI TAKY, PROTOŽE TO MÁ DO PRÁCE AUTEM SKORO STEJNĚ RYCHLE, JAKO KDYŽ DŘÍV JEZDIL METREM A TRAMVAJÍ. ALE ODSKÁKALA JSEM TO JÁ, PROTOŽE ODSUD NEMŮŽU DOJÍŽDĚT DO STARÉ ŠKOLY. TAKŽE JSEM PŘIŠLA O VŠECHNY KAMARÁDY A KAMARÁDKY, SE KTERÝMI JSEM PĚT LET CHODILA DO TŘÍDY. O TEREZKU, MOU NEJLEPŠÍ KAMARÁDKU, SE KTEROU JSME VŽDYCKY SEDĚLY V JEDNÉ LAVICI, O MIKULÁŠKA, KTERÉMU JSEM DÁVALA OPISOVAT ÚKOLY Z MATIKY, KATKU, DÁŠU… ALE HLAVNĚ ŽE JSEM NA ČISTÉM VZDUCHU, ŽE? DALŠÍ DOSPĚLÁCKÉ SOBECTVÍ. PŘESTOŽE JE TEN DŮM OPRAVDU VELIKÝ A JE POROSTLÝ ZELENI, O KTERÝCH SI DOSPĚLÁCI MYSLÍ, ŽE JE TO BŘEČŤAN NEBO PSÍ VÍNO, ALE ZELENI SE JEN TAK TVÁŘÍ, A KDYŽ JE NIKDO NEVIDÍ, POBÍHAJÍ PO OMÍTCE A ŠUSTÍ. A MŮJ POKOJÍČEK JE STEJNĚ VELKÝ JAKO NÁŠ STARÝ OBÝVÁK.

JE ALE JEDNA VĚC, KVŮLI KTERÉ JSEM OCHOTNÁ NAŠIM TO PŘESTĚHOVÁNÍ ODPUSTIT A KTERÁ BY SE NIKDY NESTALA, KDYBYCHOM ZŮSTALI VE STARÉM BYTĚ.

Vlastně dvě věci.

S DOMEM JSME KOUPILI KOČKU BARČU. JE ČERNÁ S BÍLÝM BŘÍŠKEM, NÁPRSENKOU A TLAPKAMI A CHOVÁ SE JAKO PRAVÁ DÁMA. DĚLÁ SI, CO CHCE, ALE DĚLÁ TO, JAK TATÍNEK ŘÍKÁ, S NOBLESOU. KOČKY JSOU VŠECHNY TAJEMNÉ A BARČA DVOJNÁSOB, A TO JE SUPER. KONEČNĚ MÁM JINÉ ZVÍŘE NEŽ ŽELVU PÍĎU, PROTOŽE V PANELÁKU MI NAŠI NIC CHLUPATÉHO DOVOLIT NECHTĚLI. TO JE TA PRVNÍ PRIMA VĚC.

TA DRUHÁ JE, ŽE JSEM NA PŮDĚ VE STARÉ TRUHLE NAŠLA KOUZELNÝ ATLAS. NA PRVNÍ POHLED VYPADÁ JAKO STARÝ ŠKOLNÍ DĚJEPISNÝ ATLAS, ALE HODNĚ STARÝ, PROTOŽE JE VÁZANÝ V KŮŽI A TA KŮŽE JE UŽ DOST OHMATANÁ. NA PRVNÍ STRANĚ JE NAPSÁNO:

OD KOHO SESTAVENÝ, TO NEJDE PŘEČÍST, PROTOŽE JE TAM KAŇKA. NA DALŠÍCH STRÁNKÁCH JSOU MAPY. VĚTŠINOU JSOU TO MAPY EVROPY, ALE NAŠLA JSEM TAM I MAPY JINÝCH SVĚTADÍLŮ. NEJSOU BAREVNÉ JAKO V NORMÁLNÍCH ATLASECH, ALE ZAŽLOUTLÉ A NAKRESLENÉ VYBLEDLÝM HNĚDÝM INKOUSTEM. TAM, KDE JE LES, JE MÍSTO ZELENÉ BARVY SPOUSTA MALÝCH STROMEČKŮ. MĚSTA NEJSOU VYZNAČENÁ KOLEČKEM, ALE OPRAVDU JE TAM NAMALOVANÉ MALÉ MĚSTEČKO, VĚTŠINOU S HRADBAMI A S BRÁNOU, NEBO JENOM HRAD NEBO VESNIČKA. TAM, KDE MAJÍ BÝT HORY, JSOU NAKRESLENÉ RŮZNĚ VELKÉ KOPEČKY A V MOŘÍCH PLAVOU VELRYBY A RŮZNÉ NESTVŮRY A PLUJÍ PO NICH KORÁBY S PLACHTAMI. NĚKDE JE PRÁZDNÁ PLOCHA A NA NÍ JE NAPSÁNO HIC SUNT LEONES. ZJISTILA JSEM, ŽE TO ZNAMENÁ ZDE JSOU LVI A PSALO SE TO DO MAP NA MÍSTA, KTERÁ JEŠTĚ NEBYLA PROZKOUMANÁ A NIKDO NEVĚDĚL, CO TAM JE. TAKOVÁ UŽ DNESKA ASI NEJSOU, A TO JE ŠKODA.

KDYŽ SÁHNU NA MAPU, PŘENESE MĚ ATLAS DO MINULOSTI.

OPRAVDU.

UŽ SE MI TO STALO NĚKOLIKRÁT.

A MÁM DŮKAZY, PROTOŽE KDYŽ V MINULOSTI NĚCO DOSTANU, VRÁTÍ SE TO SE MNOU K NÁM NA PŮDU. TYHLE SUVENÝRY SI SCHOVÁVÁM DO KRABICE POD POSTELÍ A UŽ TAM MÁM NÁHRDELNÍK OD KARLA IV. A VYŘEZÁVANÝ DRAHOKAM A SANDÁLY Z POMPEJÍ A DALŠÍ VĚCI.

SNAŽILA JSEM SE VYZKOUMAT, JAK ATLAS FUNGUJE. NA NĚCO UŽ JSEM PŘIŠLA. ČÍM DÉLE NECHÁM RUKU NA MAPĚ, TÍM DÉLE JSEM V MINULOSTI. DO MINULOSTI SE DOSTANU VŽDYCKY OBLEČENÁ TAK JAKO LIDÉ, KTEŘÍ TAM ŽIJÍ, ALE JAKMILE SE VRÁTÍM NA PŮDU, MÁM NA SOBĚ ZASE SVOJE ŠATY. A V MINULOSTI TAKÉ VŽDYCKY UMÍM MLUVIT JAZYKEM, KTERÝ SE TAM POUŽÍVÁ.

ZATÍM JSEM NEPŘIŠLA NA TO, JAK SI VYBRAT, KAM DO MINULOSTI SE DOSTAT. MYSLELA JSEM, ŽE JE V TOM NĚJAKÁ LOGIKA, ALE ATLAS NEJSPÍŠ FUNGUJE PODLE NĚČEHO ÚPLNĚ JINÉHO. NĚKDY - ALE OPRAVDU JEN NĚKDY - TO VYPADÁ, ŽE PLNÍ PŘÁNÍ. TŘEBA KDYŽ JSEM SE CHTĚLA ZNOVU POTKAT S NĚKÝM V MINULOSTI, KDO MĚ MÁ OPRAVDU RÁD, TAK MI TO DOPŘÁL. A KDYŽ JSEM SE O NĚKOHO V MINULOSTI ÚPLNĚ STRAŠNĚ ŠÍLENĚ MOC BÁLA, TAK MĚ TAKY POSLAL PŘESNĚ NA TO MÍSTO A DO TOHO OKAMŽIKU. ALE JINAK ZATÍM FAKT NEVÍM.

JO A BARČA. TEĎ UŽ STOPROCENTNĚ VÍM, ŽE SE MNOU DO TÉ MINULOSTI CESTUJE JAKO ČLOVĚK. A VODÍ MĚ ZPÁTKY DOMŮ. ČÍM DÁL VÍC CHCI ZJISTIT, KDO TA KOČKA VE SKUTEČNOSTI JE - A JAKÉ SE MNOU VLASTNĚ MÁ ÚMYSLY. PROTOŽE ONA BEZPOCHYBY NĚJAKÉ MÁ…

Kapitola 1

Paní učitelka Benešová, zocelená výchovou mnoha předchozích generací žáků, zřejmě trpěla určitou formou masochismu, jelikož přes to, že s Bářinou třídou vyráběla na Halloween škrabošky ze škrobového papíru, rozhodla se se stejným stádem divoké zvěře vyrábět vánoční ozdoby za použití téměř stejného materiálu, tedy škrobu a nafukovacích balonků, jen místo papíru si měli přinést nitě, přízi a bavlnky. A těch balonků mohli mít víc, a dokonce různých tvarů.

Poučena předchozím vývojem preventivně zabavila Jílkovi kružítko ještě dřív, než začala vysvětlovat pracovní postup, který nebyl nijak složitý – rozdělat škrob, nechat v něm nacucat nitě, bavlnky nebo přízi a nafouknout balonek jen tolik, aby držel pěkný tvar. Nemusí být nijak veliký, protože, jak soudila paní učitelka Benešová, nikdo doma nebude mít vánoční baobab, tak aby se to na stromek vešlo.

„Bábobap, bábobap,“ opakoval nadšeně Jílek.

„Baobaby dorůstají do výšky až třiceti metrů,“ hlásil snaživě Jaroušek. „Jejich kmeny dokážou zadržovat vodu, takže se jejich šířka mění v závislosti na množství srážek.“

„No, tak to u vás doma asi hodně lilo,“ poznamenal směrem k Jarouškovi Šmíd. Týna se rozchechtala, až plácala dlaní do lavice, čímž převrhla kyblíček se škrobem. Bára jí pomohla zlikvidovat slizkou louži a vrátila se ke své práci, tedy k pečlivému omotávání matlavých nití kolem balonku. Jeden omotala přesně podle pokynů paní učitelky a zavěsila ho na provázek natažený nad ústředním topením, aby hezky uschl, ale u druhého se rozhodla být originální a omotala jen horní půlku, aby si vyrobila zvoneček. Teď měla chvíli pauzu, a tak pro jistotu vylila svůj škrob, protože nechtěla uklízet další slizkou louži, a umyla si olemtané ruce. Cestou k umyvadlu zahlédla, jak se Jaroušek snaží vytvořit na svých dlouhých tenkých baloncích vhodných k vytváření nafukovacích zvířátek jakousi pravidelnou geometrickou síť. Hm, tak u nich na vánočním baobabu budou mít nitěné jitrnice, pomyslela si.

Šmíd se zabral do práce tak, že si ani nevšiml, že se Jílek schoval pod lavici a škrobovou nití pečlivě omotává jak nohu jeho židle, tak jeho vlastní nohu tak, aby ve výsledku tvořily kompaktní celek. Všimla si toho však paní učitelka.

„Lukáši!“ zahromovala na Jílka. „Okamžitě vylez!“

Jílek uposlechl, začal se soukat zpod lavice, uklouzl na rozcintaném škrobu, a jak padal, snažil se lavice zachytit. Tu však zvrhl a Šmíd, který chtěl uskočit, ale měl nohu přivázanou k židli, dovršil dílo zkázy, protože pochopitelně ztratil rovnováhu, židle se převrátila, Šmíd spadl na Andrejku, a ta na sebe zvrhla celou misku škrobu.

Paní učitelka na to zádumčivě hleděla a poznamenala, že je moc ráda, že neučí dílny, protože když jsou tohoto schopni se škrobem a nitěmi, raději si ani nepředstavuje, čeho by mohli dosáhnout vyzbrojeni kladivy, šroubováky a pilkami.

Zakázala Šmídovi zabít Jílka s tím, že volnočasovým aktivitám se může věnovat až po vyučování, poslala Andrejku k umyvadlu, požádala Týnu, aby odstřihla Šmída od židle, a řekla, že komu už se suší dvě ozdoby nad topením, může si chvíli kreslit na libovolné téma.

Bára si tedy kreslila černou kočičku s bílými tlapkami, čumáčkem a bříškem a co chvíli odbíhala, aby zkontrolovala, jestli už nemá ozdoby dostatečně proschlé. Protože jakžtakž suché ozdoby jim paní učitelka – v sebeobraně raději osobně – nastříkala dle výběru zlatým, stříbrným nebo červeným sprejem, a kdo chtěl, mohl si je ještě tu a tam pomazat lepidlem a posypat třpytítky.

Jaroušek konečně domotal svou precizní geometrickou strukturu, načež se pokusil stočit balonek do spirály a nějak ho svázat dohromady, aby v tomto tvaru vydržel, než nitě uschnou, jenže balonek mu prasknul, takže musel začít znovu.

Když deset minut před zvoněním paní učitelka Benešová zavelela k úklidu, ukázalo se, že dvě třetiny balonků nad topením ještě nejsou zdaleka tak suché, aby se mohly nastříkat sprejem, Jaroušek že ještě svou geometrickou strukturu nedokončil a Jílkovi že se podařilo nějak uniknout zrakům paní učitelky a místo omotávání balonku z nití nasáklých škrobem vytvořil pavučinu mezi nohama prázdné lavice, asi tak deset centimetrů nad zemí.

Přesto když skončila hodina, vypadala učebna, jako by v ní neřádilo stádo dobytka postiženého slintavkou, a Bára si odnášela, pro jistotu v ruce a ne v aktovce, jednu překrásnou kouličku jako zhotovenou ze zlaté pavučinky a červený, stříbrně posněžený zvoneček. Ani si nevzala rukavice, aby jí ta krása cestou domů náhodou nevyklouzla z ruky a nespadla do sněhu. Doma dá ozdoby ještě dosušit na topení. Pak bude muset najít nějakou vhodnou krabičku, ve které je přetransportuje na chalupu, protože Štědrý den letos připadá na středu, pročež jsou v pondělí a v úterý prázdniny, a tím pádem se k babi jizerské jede už v pátek. Tatínek se sice bude muset na pondělí a úterý ještě vrátit do práce, ale maminka už na chalupě zůstane, překládat může kdekoliv, a Bára bude babi pomáhat péct cukroví a zdobit perníčky a schovávat to na půdě, aby to ještě před Štědrým dnem nesežrali bratranci. Protože ty tam asi teta Mirka se strejdou Víťou přivezou taky už v pátek. Nebo v sobotu.

Báru pečení cukroví s babi jizerskou vždycky moc bavilo. Jenže ono nešlo jen o pečení. Pak totiž také zůstala hromada nádobí, které se muselo umýt. Bára si myslela, že to by mohli udělat bratranci, kteří celý den sáňkovali a při pečení vůbec nepomáhali, jen se pak na cukroví vrhli jako kobylky, že by to byla taková spravedlivá dělba práce. Ať nepečou, když je to nebaví, ale ať pomůžou jinak. Babička si to docela myslela taky, ale když to loni tetě Mirce řekla, opáčila teta Mirka, že přece Báru nikdo nenutí cukroví péct, že je to její rozhodnutí, klidně přece může jít sáňkovat taky. Což sice Bára samozřejmě mohla, ale styděla by se nechat babi péct cukroví pro celou rodinu samotnou. Večer zaslechla, jak se o tom maminka s tetou Mirkou baví, a teta řekla, že přece na to cukroví a štědrovečerní večeři přispívají finančně všichni stejně, takže opravdu nevidí, v čem je problém. Maminka se jí pokoušela vysvětlit, že přidat na něco půlku peněz a veškerou práci a starost nechat na ostatních není úplně fifty-fifty, tedy půl na půl, a teta na to odsekla, jestli si tedy budou rozpočítávat vanilkové rohlíčky podle nějakého maminkou navrženého přesného vzorečku, a pak spolu nemluvily až do Štědrého dne. Báře bylo jasné, že to letos jinak nebude. Teta tam nechá oba bratrance, kteří budou lítat po stráni a sáňkovat, ona bude s babičkou péct cukroví a mýt nádobí a uklízet kuchyň, maminka bude od překladů odbíhat, aby babičce pomohla tu uvařit oběd, tu rozvěsit po půdě promáčené oblečení bratranců, tu připravit bramborový salát na Štědrý večer, a tetě to bude připadat úplně v pořádku, protože ona, teta, má děti dvě a nemůže si brát práci domů, zatímco Jana, tedy Bářina maminka, má dítě jen jedno a pracuje z domova, takže by měla Mirce vycházet vstříc podle toho, jak a kdy to Mirka pokládá za vhodné. Bára měla tetu i strejdu i bratrance fakt ráda, ale tohle ji mrzelo. Věděla, že maminku i babičku taky, ale nebudou tetě nic říkat, aby z toho nebyly hádky, které by nejvíc trápily babičku.

S dospěláky je to někdy hrozně těžké, vzdychla si Bára. Ale, napadlo ji, mohla bych si přepsat ten recept na karamelové košíčky z odpalovaného těsta, který jsem v roce 1793 dostala od paní Helvétiové, a s babičkou ho zkusíme! To by bylo prima!

Byla už kousek od domova. Začal poletovat drobný snížek a ve světle pouličních lamp to vypadalo, jako by někdo rozhazoval hrsti démantové tříště. Křupalo jí pod nohama a panovalo ticho, takové to zvláštní, zimní ticho, kdy sníh pohlcuje skoro všechny zvuky.

Na sloupku u branky seděl ten obrovský huňatý zrzavý kocour, kterého viděla v sobotu. Na konečcích načechraných chloupků mu ulpívaly sněhové vločky jako drobounké hvězdičky.

„Čičičí,“ udělala na něj Bára.

Kocour k ní natočil hlavu s temně zlatýma, přátelsky přimhouřenýma očima. To kočky dělají. Když chtějí dát najevo přátelské úmysly, přivřou oči. Bára k němu opatrně vztáhla ruku, aby si ji mohl očuchat. Udělal to a pak se o ni otřel tváří. Bára ho opatrně pohladila, ale to se mu asi moc nelíbilo, protože mu tím splácla načechraný kožíšek. Omluvně se jí otřel o ruku znovu, seskočil a zmizel pod keři.

Bára okem zkušeného stopaře prostudovala okolí, aby našla jeho stopy a zjistila, odkud se na sloupku vzal, ale bez úspěchu. Možná přišel po cestičce vyšlapané ve sněhu jejich botami, takže žádné stopy nezanechal.

Doma ze sebe setřepala sníh hned za dveřmi, aby nenašlapala.

„Haló, haló?“ zavolala, aby zjistila, jestli už se rodičovstvo ráčilo vrátit ze svých pracovních toulek, ale ještě ne, a tak měla celý dům pro sebe. Pověsila vánoční ozdoby u sebe v pokojíčku nad kamna, aby doschly, a vydala se na půdu.

„Barčičí!“ zavolala z posledního schodu. „Jsi tady? Barčinko kočinko!“

„Ňrrr ňaurrr?“ ozvalo se a ve tmě se rozsvítily dvě zelené lampičky, jak Barča otevřela oči.

„Měla jsi venku toho svého nápadníka,“ hlásila jí Bára a Barča otevřela tlamičku v mohutném zívnutí, takže odhalila své běloskvoucí ostré tesáky. Pak se postavila na židli, kde do téhle chvíle spala, a předvedla ukázkový kočičí hřbet, jak se protahovala.

„Znáš ho? Kdo to je?“ vyzvídala Bára.

„Ňa,“ mníkla Bára, což mohlo znamenat prosím tě, nebuď zvědavá, nebo vím já? Přece nemusím znát každého kocoura, který se za mnou tahá.

„Naši se ještě nevrátili,“ oznamovala jí Bára, jako by to kočku mělo nějak vzrušovat. „Tak bychom se zase mohly někam vydat.“

Otevřela truhlu, z truhly vytáhla atlas a položila ho na podlahu.

„A teď chci nějaké znamení,“ nařídila Barče. „Kolikátou stránku mám zkusit?“

Barča na ni otráveně hleděla a pomrskávala ocasem.

Jedna, dvě, tři, začala počítat Bára, sedm, osm… ještě jednou. Devět. Tak dobře.

Nalistovala devátou stránku a položila na ni dlaň. Půda se zahoupala a…

Kapitola 2

… Bára stála na vozové cestě. Byla to trochu jiná vozová cesta, než jaké Bára znala, protože vozová cesta vjejím světě byla obvykle tvořena dvěma vyježděnými stopami od pneumatik, mezi nimiž rostla tráva. Vozová cesta vtomto světě byla jasným důkazem toho, že pneumatiky ještě vynalezeny nebyly, neboť její kraje byly rozryty hlubokými, úzkými brázdami plnými vody ařídkého bahna apůda mezi nimi byla rozdupána kopyty do mazlavé čvachtačky.

Skvělé, vzdychla Bára. Vážně skvělé. Avtomhle mám jít až – někam. Do civilizace. Navíc pršelo. Nebyly to sice kapky, které by omráčily švába, ale déšť byl docela hustý avytrvalý apři pohledu na olověně šedou oblohu bylo jasné, že hned tak nepřestane. Bára vzdychla znovu anešťastně se zahleděla do bahna před nohama. Všimla si, že má zástěru. Ne úplně čistě bílou, malinko nažloutlou, maminka by řekla asi slonová kost, apo stranách idole lemovanou štykováním. Dostala skvělý nápad, protože pokud něco vdešti naprosto nesnášela, tak když jí pršelo na hlavu. Odvázala si zástěru, přitom zjistila, že má dlouhou sukni ztmavě červené látky, zdobenou žlutozlatými prýmky, avypasovaný, vepředu do špičky prodloužený živůtek sširokými tříčtvrtečními rukávy, znichž jí koukají bohatě nabírané, krajkou zakončené rukávy. Výstřih měl ten živůtek hranatý ana ramenou jí ležel široký límec zdobený podobným štykováním jako zástěra. Ina živůtku byly ozdobně našité prýmky. Látka se Báře líbila, protože házela zajímavé odlesky, jako by to byl samet, ale nebyl to samet, byla jen utkaná ze zvláštních, trochu lesklých nití.

Se zástěrou uvázanou na hlavě jako závoj, takže jí kryla iramena, se Bára statečně vydala bahnem vpřed. Cesta, po níž jezdí vozy tažené koňmi, musí končit nebo začínat ve vsi či ve městě, takže je jedno, kterým směrem se vydá. No, úplně jedno ne, protože na jednu stranu to může být klidským příbytkům blíž ana druhou dál, ale to není podle čeho zjistit. Bára se tedy rozhodla, že půjde po větru, aby jí aspoň nepršelo do obličeje. Šla dost dlouho, což bylo mrzuté, ale aspoň jí to dalo prostor vymyslet několik použitelných historek, až přijde nevyhnutelná otázka, co tu sama dělá, protože ta přijde ve chvíli, kdy někoho potká. Historek už měla naštěstí vzásobě celou řadu, šlo jen oto, která se bude nejlépe hodit – akterá ji ještě nenudí.

Už se smrákalo aBára se začala bát, že bude muset přenocovat venku, na dešti avblátě. Neměla by se ani moc kam schovat, protože se tu rozkládala poměrně otevřená krajina, tu atam přizdobená shlukem stromů, astřídaly se tu plochy neprostupného roští spolíčky, na nichž se zelenalo mladé osení. Konečně zahlédla mezi několika vzrostlými stromy stavení. Okna zasklená malými, olovem pospojovanými kosočtverečky se třpytila, jak se za nimi mihotala slabá záře plamenů, aBára se málem rozplakala blahem při pomyšlení, jak teplo tam musí být. Ona už byla prokřehlá až na kost.

Vzala za kliku aotevřela dveře.

Vočích ivnose ji okamžitě zaštípal kouř arozkašlala se.

„Zavři, táhne!“ zavřeštěl na ni kdosi.

Na okamžik zaváhala, zkteré strany raději zavřít, ale teplo zvítězilo, atak zavřela zevnitř.

Místnost, ve které se ocitla, byla velmi prostorná. Stálo tu několik bytelných stolů slavicemi ažidlemi, takže na první pohled poznala, že se ocitla vhospodě. Vhospodě uprostřed ničeho. Bára si vzpomněla na perníkovou chaloupku. Ta sice nebyla uprostřed ničeho, ale uprostřed lesa, nicméně obojí je podezřelé umístění aJeníčka sMařenkou to mělo varovat. Bára rychle přemýšlela, před čím by ji měl varovat fakt, že hospoda není ve vsi, kde obvykle hospody bývají, ale mezi poli. Nic ji nenapadalo, protože zlodějské nebo pašerácké doupě by přece nestálo všem na ráně uvozové cesty, podle hojnosti stop velmi frekventované. Stejně neměla kam jinam jít.

Byla tu skoro tma, protože jediné světlo obstarával krb. Obrovský, ale opravdu obrovský krb, který trůnil vprostřed stěny proti vchodu. Nebyl to takový ten krb zapracovaný do zdi, ale spíš velké, čtyřhranné vyzděné ohniště přístupné ze tří stran anad ním široký, leč zužující se komín, který odváděl dým. Nebo aspoň jeho část. Kdyby na to přišlo, mohl by se vněm opékat celý vůl. Tedy vkrbu, ne vkomíně. Ale plápolal tam jen decentní ohníček. Kolem něj seděli asi tři nebo čtyři muži, ohřívali se asušili si oblečení. Mokrá akdovíjak dlouho nepraná látka přispívala konomu štiplavému zápachu, který Báru málem uzemnil hned ve dveřích. Představa, že se půjde sušit ktěm chlapům, přišla Báře naprosto nepřijatelná.

Po pravé straně vedly nahoru dřevěné schody, které neměly zábradlí, ale prkennou stěnu sokénky, snad aby se opilci neřítili střemhlav dolů do nálevny, avtmavých zákoutích dále vmístnosti se daly tušit několikery dveře apřekvapivě také postel se sloupky azávěsem.

Bára si rychle sundala zhlavy zástěru, než se někdo otočí avšimne si jí, auvázala si ji kolem pasu.

„Hosti, Sesil!“ zahulákal zase někdo od krbu.

„Už jdu!“ zatrylkovala odkudsi ztemnot Sesil, tedy Cecile. Cecilka. Ztěch několika slov Bára poznala, že je ve Francii. Tedy svelkou pravděpodobností. Francouzsky se totiž nemluví jen ve Francii. Taky ve Švýcarsku nebo vKanadě. Takže je prostě ve frankofonní zemi. Což má určité výhody, protože francouzsky umí dobře idoma, takže třeba vždycky ví, jak se které slovo píše. Nicméně to nijak nepomůže při zjišťování, kde přesně akdy přesně se ocitla.

Cecilka skutečně přiběhla cobydup. Byla to paní kolem čtyřicítky, boubelatá, růžolící, dalo-li se to vpřítmí posoudit, aplná energie, sjednoduchým čepcem na hlavě apevně utaženou šněrovačkou, zjejíhož výstřihu jí lezla nejen košile, ale ivelká část bujných ňader, což se snažila poměrně marně zamaskovat plátěným šátkem.

„Vítejte, slečno,“ udělala před Bárou pukrle. „Kde máte doprovod?“

Bára se zmateně rozhlédla, jako by onen doprovod ještě před okamžikem stál vedle ní.

„Já… Nemám žádný doprovod,“ přiznala.

„Přece jste nepřijela sama,“ zasmála se Cecilka. „Jsou ještě venku? Vypřahají? Pošlu podomka, ať to udělá.“

Bára zavrtěla hlavou.

„Já jsem přišla pěšky,“ přiznala arozpačitě sklonila hlavu. Notně ublácená sukně byla neklamným důkazem toho, že mluví pravdu.

„Pěšky?“ užasla Cecilka. „Ato jdete zPaříže? Celý den?“

Hele, jsem den cesty od Paříže! zastříhala ušima Bára. Takže opravdu Francie!

„Ne,“ ošila se, protože teď už skutečně dojde na otázku, kdo je aco tam dělá.

„Ne? Takže do Paříže? Pěšky? Odkud? ZMú?“

Psalo se to Meaux, ale opravdu to znělo, jako když bučí telátko. Krávy totiž bučí, ať dělají bú nebo mú.

„Ne. Ne zMeaux. Já – já jsem vlastně nejdřív nešla pěšky,“ začala Bára trochu od lesa. Rozhodla se, že když už je tak blízko Paříže, použije povídačku zroku 1793.

Cecilka na ni sočekáváním civěla anic neříkala.

„Já jsem se ztratila,“ vyhrkla tedy Bára anasadila osvědčený výraz ještěslovoabudubrečet. Už ho měla vypilovaný kdokonalosti.

„Ztratila?“

Bára kývla anakrabatila obličej, jako že jsou slzy už opravdu na spadnutí. Zabralo to.

„Jste prokřehlá apromočená,“ přehodila se ze zvídavého do pečovatelského módu Cecilka. „Pojďte se usušit, dáte si něco na zahřátí apřitom mi všechno povíte.“

Pohled jí zalétl ke krbu, který okupovali jediní hosté auž po Báře se zájmem pokukovali.

„Raději vkuchyni,“ usoudila Cecilka avedla Báru do dveří vtemném koutě za krytým schodištěm.

Vkuchyni bylo také začouzeno, ale vonělo to tu jinak. Čerstvým chlebem, pečeným masem, kyselým zelím avínem. Itady byl krb, sice menší, ale hořel vněm větší oheň, protože se nad plameny opékala tři kuřata nabodnutá na rožni. Cecilka zkontrolovala, jestli se nepálí.

„Svlékněte si ty šaty, ať nedostanete rychlé souchotě,“ poručila Báře apřistrčila jí ke krbu trojnožku. „Přinesu vám něco na převlečení.“

Bára chvíli otálela, ale Cecilka měla pravdu, zůstat vmokrých šatech mohlo být ozápal plic, atak ze sebe deštěm ztěžklé oblečení začala sundavat. Pod sukní měla dvě spodničky. Ucourané od bláta byly obě, ale provlhlá deštěm byla jen ta vrchní, spodní ne, takže tu si mohla nechat. Punčochy přivázané pod koleny stužkami ovšem dopadly katastrofálně. Cestou několikrát zapadla do bláta až po kotník, však taky málem přišla obotu, když se jí vyzula avhluboké louži ji musela lovit jako kluzkého úhoře. Až od půli lýtek nahoru bylo poznat, že jsou punčochy původně bílé. Mokrou měla ikošili sbohatě řasenými rukávy, které by se ostatně od místa, kde vyčuhovaly zpod kabátku, daly ždímat, anavlhl ikorzet. Při svlékání Bára zjistila, že má vpase přivázanou prazvláštní věc. Takovou látkovou vycpávku připomínající přerostlou jitrnici, která měla zajistit, aby to vypadalo, že má zadek jak štýrský valach.

Vmokré košili, jakžtakž suché spodničce abosa se ještě notnou chvíli tetelila zimou uohně, než se Cecilka vrátila snáručí oblečení.

„Všechno si musíte sundat, itu košili!“ nařídila jí aohleduplně se otočila, aby Bára mohla rozkaz provést. Vklouznout do suchých ateploučkých šatů byl pocit knezaplacení.

„Ty šaty aboty vám zítra vyčistím, teď už na to není vidět,“ slíbila Cecilka, když Báře podávala misku shorkou polévkou akus chleba.

„Já ale nemám čím zaplatit,“ upozornila ji pro jistotu Bára hned, aby později nedošlo knějakému nepříjemnému nedorozumění. Koneckonců jsou vhospodě, abez peněz do hospody nelez, že?

„Jedna miska polévky nás na mizinu nepřivede,“ prohlásila velkoryse Cecilka.

„Ale ty šaty anocleh… Já bych si to odpracovala,“ navrhla Bára opatrně.

„Hm,“ udělala Cecilka, zkontrolovala kuřata azamíchala něco vkotlíku zavěšeném na řetězu. „Ajakpak to, že jste tu sama?“ vrátila se knepříjemnému tématu.

Bára si rychle kousla do krajíce, aby ještě chvilku nemusela odpovídat.

„My jsme jeli za dědečkem ababičkou,“ začala zeširoka.

„Do Paříže? Aodkud?“ vyzvídala Cecilka.

„Do Languedocu? To je ale lán cesty!“

„To je. Navíc my jedeme… jsme jeli… až zPrahy.“

„Kde to je?“ zeptala se přesně podle Bářiných předpokladů Cecilka.

„To je vČeském království.“

„Ato je kde?“

„Vy jste jeli přes Svatou říši římskou?“ užasla Cecilka.