Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Henrik Fexeus

Oběť

Ze švédského originálu Offerdjuret,
vydaného nakladatelstvím Bokmark, Švédsko
v roce 2024, přeložila Adriana Vendl.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2025
jako svou 10026. publikaci.

Redakce Lucie Peláková
Korektura Lenka Babůrková
Odpovědná redaktorka Lucie Frolíková
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Obálka Martin Kábrt
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2025

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Cover Design © Martin Kábrt, 2025

Offerdjuret © 2024 Henrik Fexeus
First published by Bokmark, Sweden
Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden
Translation © Adriana Vendl, 2024
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-995-9 (ePub)
ISBN 978-80-7625-994-2 (pdf)
ISBN 978-80-7625-351-3 (print)

TENKRÁT

Sleduju je zpoza záclony, aby mě neviděli. Je mi špatně, protože vím, že jsem to pokazil. Ale neudělal jsem to naschvál. Jak jdou k autům, chrastí jim pod nohama štěrk. Ať už konečně odjedou, aby se mi přestal svírat žaludek.

Obvykle nakonec dostávám zmrzlinu. Ale dneska se máma naštvala. Řekla, že když dělám věci jinak, akorát to pokazím. Že když se její přátelé dívají, musím to dělat přesně. Nechápu proč, když umím dělat několik věcí najednou. Je to větší zábava. Ale podle mámy ne. Takže jsem žádnou zmrzlinu nedostal.

Dokonce jsem ani nesměl zůstat dole tak dlouho jako jindy. Ale to mi ani tak nevadí. Ti lidé, co sem chodí, mají dospělácký smích a nelíbí se mi, jak se na mámu dívají. Nechci tam s nimi být, pokud nemusím. Nemám je rád. Tak teď dřepím nahoře v pokoji a dívám se z okna. Mámini přátelé si dole na dvoře potřásají rukama.

Pak auta konečně odjíždějí.

Můj pokoj je vlastně super. Jen jsem tu pořád. Chtěl bych někdy být taky jinde. Nejen dole na našem trávníku. Pozemek i les u našeho domu jsou ohromné, ale já vím, že za nimi je něco víc. Stromy se nerozrůstají do nekonečna. I jezero za domem někde končí. A štěrková cesta, po které odjíždějí auta, někam vede. Chci vědět kam.

Pozoruju červená zadní světla posledního auta, dokud mi nezmizí z dohledu. Napětí v žaludku konečně povolí. Pak si listuji komiksem. Roztrhám papír. Hraju na modrou kytaru, kterou jsem dostal jako dárek, ale zní divně, tak toho nechám.

Máma zaklepe na dveře. Čekal jsem, že to přijde.

„Musíme si promluvit,“ zazní zpoza dveří.

Její hlas slyším jen slabě, dveře v horním patře jsou staré a tlusté. Ani se neobtěžuje vejít do pokoje.

„Musím pořád vymýšlet něco nového, aby je to zajímalo,“ řekne, „a ty mi moc nepomáháš, když se chováš takhle. Příště musíš myslet na to, aby ses víc… soustředil. Jestli nedokážeš ani tohle, tak k čemu mi vůbec jsi?“

„Soustředil,“ špitnu si pro sebe. Ochutnávám to slovo. „Musím se víc soustředit.“

PONDĚLÍ

Davidovi trvá asi minutu, než se mu podaří zklidnit dech. Pak několikrát zamrká do tmy aotočí hlavou, aby se podíval na budík, avšak osoba ležící na posteli vedle něj mu brání ve výhledu na okenní parapet. Opře se proto olokty, aby tam dohlédl. Červené číslice ukazují 02:45. Ještě je noc.

David znovu klesne hlavou na polštář auvědomí si, že je celý propocený. Zajímalo by ho, jestli itentokrát vydal nějaký zvuk. Jestli vykřikl. Ale žena vedle něj jen zhluboka vzdychne astáhne ze sebe peřinu. Neprobudila se. On zírá do tmy, nahoru ke stropu. Na to, že znovu usne, může zapomenout. Před spaním si nevzal svoje prášky. Oba zrovna měli na práci něco jiného. Ale teď by se mu hodily. Tělem mu proudí adrenalin, který aktivoval všechny svaly, jako by se měl připravit na útěk. Nebo na souboj.

Zevrubně si prohlíží obrysy Florencina těla vedle sebe. Vměsíčním světle pronikajícím do ložnice se zdá, jako by zářila. Stříbřitě. Vlasy rozprostřené na polštáři jako vějíř rámují rysy její tváře. Při pohledu na ni ho zabolí usrdce. Ještě že ho nevidí. Pravděpodobně vypadá opravdu hloupě.

SFlorence se seznámili před několika týdny přes jednu aplikaci. Ani jeden znich nehledal vztah, ona čerstvě rozvedená aon už pokusy oudržení jakéhokoli vztahu dávno vzdal. Jejich setkávání má tak stejné podmínky. Neslibovat si nic, co trvá déle než chvíle, které spolu tráví. Ona navrhla, aby se vídali uněj doma vřadovém domku ve Vallentuně. Asi jí to připadalo oněco méně osobní, než aby on chodil kní. Takhle může kdykoliv odejít. Překvapuje ho, že tu zůstala tak dlouho. Znovu se na ni zadívá asrdce se mu opět rozbuší.

„Je ti pětatřicet,“ špitne si pro sebe, „tak se nechovej jako puberťák. Je ti přece jasné, že tohle by nikdy neklapalo.“

David vyklouzne zpostele ajde do kuchyně. Projde obývákem. Pohledem zavadí onedokončené puzzle na konferenčním stolku. Láká ho, ale odolá pokušení aobejde ho. Vkuchyni si nalije sklenici vody apije velkými doušky. Zkuchyňského okna směřujícího před dům vidí dětské hřiště, kolem něhož stojí ostatní řadové domy. Skluzavka aprolézačka vměsíčním světle vyhlížejí docela strašidelně. Tady by měly bydlet především rodiny sdětmi. Měl by sedět valtánku asledovat, jak si prckové hrají vparku. Ane stát uprostřed noci nahý vkuchyni asnažit se setřást pachuť nočních děsů. David však děti nemá. Žádné škvrně, co by házelo autíčky po ostatních dětech na pískovišti. Už jen představa zodpovědnosti za jinou bytost ho děsí. Zvlastního dětství si nepamatuje téměř nic. Jak by si mohl dovolit převzít odpovědnost za dětství někoho jiného?

Uvědomuje si, že někomu připadá zvláštní, že si zdětství nic nepamatuje. Ale jemu to nevadí. Ze svých prvních pěti let má vzpomínky málokdo. Co na tom, že pro něj je to opět nebo sedm let déle? Zas tak velký rozdíl vtom není. Ktomu, aby se cítil vdospělosti šťastný, dětství nepotřebuje.

Sakra! Teď už se úplně probral. Ze zvyku otevře laptop ležící na kuchyňském stole, anež se mu podaří ztlumit intenzitu světla, mžourá do ostré záře. Projede příchozí e-maily, přestože ví, že během noci mu nic důležitého nepřišlo.

Většinu příchozí pošty program vyhodnotil jako spam. Zpočátku mu skoro unikne, že dostal iobyčejný e-mail. Od nějaké Pauliny Mentzerové. To jméno Davidovi nic neříká. Vpředmětu stojí jediné slovo: „Kontakt“. E-mail přišel v02:14. Před půlhodinou. Uprostřed noci. Patrně se jedná ospam, který neprošel filtrem, nejspíš reklama na nějakou seznamku sruskými ženami. Ale nedá mu to ae-mail otevře, azatímco si dopřává další doušek vody, čte první řádek.

Dobrý den, Davide,

neznáme se, ale tehdy ve Smålandu se můj otec znal svaší matkou.

Svraští čelo aodloží sklenici. Máma je ta poslední, na kterou chce zrovna teď myslet. Jako by nestačilo, že mu zítra bude volat. Zamrká, aby zaplašil spánek, který se konečně začal hlásit oslovo, apřečte ještě další řádek.

Potřebovala bych se svámi spojit aprobrat, co se stalo, když jste byl malý. Chápu, pokud je to citlivé téma, ale přeci jen jde onaše rodiče…

David zadrží zívání. Prý citlivé téma. Leda tak pro ni. Pro něj ne. Ať si tahle Paulina probírá jejich rodiče, jak chce. Jeho to nezajímá. Anejde onějakou jeho umíněnost, dobře ví, že ani jeho matku by to nezajímalo. Zavře e-mailové okno, zaklapne laptop avydá se zpátky do ložnice kFlorence. Zastaví se ve dveřích aznovu si ji prohlíží, jak spí nahá vjeho posteli. Vypadá to tak samozřejmě, jako kdyby tam patřila. David nad tou myšlenkou zakroutí hlavou. Má na víc než na takové nápady. Až se za pár hodin probudí, oblékne se aodejde, adokud se znovu neuvidí, ani si na něj nevzpomene. Ato je vpořádku.

Posadí se na okraj postele aotevře šuplík nočního stolku. Knížka tam je, přesně jako vždycky. Tu knížku má od malička. Byla to jedna zmála věcí, které si zdomova vzal. Avždycky ji měl na blízku. Přejede rukou po obálce asnaží se vpředstavách vidět sedmiletého Davida, jak listuje stránkami asní onějakém dobrodružství. Ale jako obvykle se snaží marně. Knížka vněm nevyvolá žádné vzpomínky ani záchvěvy zmizelé minulosti. Jen prchavý pocit, že pro něj kdysi byla důležitá.

David zavře šuplík aopatrně si vleze do postele, aby nevzbudil Florence. Očividně se potřebuje vyspat. Florence se instinktivně přitulí aon natáhne ruku apoloží ji na její stříbřitě ozářený bok. Pocítí vdlani teplo ajemnost její pokožky auvědomí si, jak ho ten dotek uklidňuje. Pokrčí nohy podél jejích nohou aobejme ji. Jako dvě lžičky. Ona spokojeně vzdychne. Ve dne budou oba předstírat, že se to nestalo. Ale vnoci je to jiné.

Florence právě dorazí do bytu vÖstermalmu, když jí zazvoní telefon. Určitě to bude Léontine, její nejstarší sestra. Nikdo jiný tak brzo ráno nevolá.

Florence aLéontine. Za to můžou její rodiče. Vždycky byli vášnivými frankofily. Nejen že se vzali vPaříži, ale zbožňují francouzské filmy adovolené tráví výhradně vProvence nebo vNice. Florence se domnívá, že snad ikouří gauloisesky bez filtru, samozřejmě tajně, aby je ona ani nikdo zjejích sourozenců neviděl. Podle Florence její jméno ještě ujde. Kromě Léontine, která je odeset let starší ajejíž jméno nikdo nezdrobňuje, má ještě oosm let starší sestru Philomenu, které říká Phil, ať se jí to líbí, nebo ne. Pak je tu ještě bratr Bernard, který je jen odva roky mladší než Florence. Nikomu ze sourozenců neunikla ironie, že jejich rodiče se honosí jmény Anders aSvea.

Zvedne telefon apřitom kontroluje, zda vpředsíni ještě nevisí Graysonovo oblečení. Cítí však jeho přeslazený parfém, takže musel odejít nejvýše před pár hodinami. Přestože věděl, že ona se měla vrátit už včera večer aon tam už dávno neměl co dělat.

„Sakra,“ zamumlá.

„Prosím?“ ozve se ve sluchátku její sestra.

„Promiň, to nebylo na tebe.“

„Máš kliku, jestli chceš, aby ti Ježíšek přinesl nějaký dárky.“

„Dárky? Teď vříjnu?“

Florence se snaží soustředit na telefonát, ale nemůže se oprostit od toho odéru anarůstajícího hněvu. Hněvu, za který vposlední době může její exmanžel. Zatne zuby asnaží se znovu získat kontrolu sama nad sebou.

„Ale, máma státou se ptají, jestli přijedeš na Vánoce,“ vysvětluje Léontine, „proto vlastně volám.“

Florence se na okamžik zarazí. Aúplně zapomene ina Graysona. Štědrý večer jí připadá vzdálený, vždyť podzim sotva zaklepal na dveře. Jenže jejich rodiče rádi plánují. Anders aSvea se vymykají všem statistikám. Nejen že jsou svoji už přes čtyřicet let, ještě ke všemu jsou do sebe až neslušně zamilovaní.

„Přijdu,“ odpoví. „Ale jestli má táta vúmyslu dát mámě zase takovou tu průsvitnou noční košilku, tak odcházím. Určitá hranice slušnosti by se neměla překračovat.“

Ze sluchátka se ozve Léontinin smích.

„Pokusím se tvůj požadavek vyřídit,“ řekne, „a… asi se nemusím ptát, ale předpokládám, že dorazíš sama?“

„Rozvedli jsme se sotva před půl rokem,“ odpoví Florence, „kam si myslíš, že se ženu?“

„Díky bohu, že sis nevzala jeho příjmení,“ pokračuje Léontine, „upřímně řečeno, nikdy jsem nepochopila, co jsi na tom chlapovi viděla.“

Florence ví, že tomu tak není. Její bývalý muž ze začátku okouzlil Léontine stejně jako všechny ostatní. Ale je ráda, že má sestru na své straně.

„Já vím, měla jsem dát na první dojem,“ odpovídá apřitom dál prochází bytem.

Stopy po Graysonovi jsou úplně všude. Snaží se pomalu dýchat nosem. Potkali se na právnické fakultě, kde byl Grayson za rockovou hvězdu. Srodiči se předtím před pár lety přestěhoval zAmeriky avšechny spolužačky ho obletovaly. Ale Florence ze začátku ani trochu nezajímal.

„Vybavuju si, jak tě tenkrát ten povrchní aúspěchem posedlý spolužák štval,“ prohlásí Léontine aznovu se zasměje. „Ato už je co říct, sohledem na to, že to mohla být definice všech tvých spolužáků.“

„Na svou obranu musím podotknout, že se změnil,“ odpoví Florence.

Tohle probíraly už mnohokrát. Graysonův otec onemocněl Parkinsonem. Všechno šlo dost rychle. Během posledních týdnů jeho života se Grayson choval jako úplně jiný člověk. Už ho nezajímalo vysedávání vrestauraci Sturehof. Aněkolikrát ho dokonce zahlédla vknihovně, začteného do knih Daniela Dennetta adalších filozofů. Atenhle nenápadný Grayson, který už nepotřeboval vyprazdňovat lahev Pernod Ricardu za lahví, pro ostatní možná už tolik zábavný nebyl, ale Florence zjistila, že jí se líbí. Pořád samozřejmě vypadal jako americká obdoba řeckého boha. Začali spolu studovat ajedna věc vedla kdruhé.

„Ale musí se nechat, že byl fakt sexy,“ prohodí Léontine nevinně, „sviňák, ale sexy.“

„Nech toho, ty kozo,“ odpoví Florence, zatímco vchází do kuchyně.

Na lince stojí tři lahve od šampaňského Bollinger.

„Zatraceně…,“ vyhrkne, než se stihne zarazit. „To nebylo na tebe, Léontine.“

SGraysonem se vzali. Jeho původní chování se postupně začalo vracet. Když otvírala vlastní advokátní kancelář, snaprostou vážností řekl, že její kariéra na něj vrhá špatné světlo. Že se necítí jako chlap. Odsune lahve, aby mohla zlinky setřít rozlité šampaňské.

„Slyším, že máš plné ruce práce,“ řekne Léontine, „mámě státou vyřídím, že dorazíš. Ažádná noční košilka.“

Potom se její sestra odmlčí. Apak to přijde, tak jako vždycky.

„Ještě, že jste si nepořídili děti,“ pokračuje Léontine, anež zavěsí, zasměje se. Tentokrát poněkud upjatě.

Aje to tu. Děti. Léontine má dva puberťáky azápolí se všemi těžkostmi, které tenhle věk obnáší. Phil má skoro desetiletého syna. Bernard se ženou neměli to štěstí aprávě prochází čtvrtým pokusem oumělé oplodnění vIVF centru. Ani jeden zjejích sourozenců nedokáže pochopit, proč Florence tolik otálela. Po svatbě všichni doufali, apo rozvodu se tím očividně trápili. Dobré mravy jim nedovolují zeptat se na rovinu, ale jejich narážky jsou otravné. Florence má dojem, že Bernardova manželka Hanna ji odsuzuje za to, že zahodila možnost, za kterou oni musí bojovat. Na jednu stranu to chápe, na druhou stranu si nikdo znich nevybral povolání jako ona. Člověk zkrátka nemůže mít všechno. Stanovila si svoje priority. Jak by asi stíhala děti azároveň vedla advokátní kancelář?

Nemluvě otom, že je znovu nezadaná.

Znechuceně zvedne lahve od Bollingera dvěma prsty, aby se jich dotýkala co nejméně, avloží je do tašky na tříděné sklo. Protože je obtížné ve městě sehnat byt, tenhle si nechali ahledají další. Zatím tu bydlí na střídačku. Měli se vystřídat včera. Florence dorazila až ráno jen proto, že usnula uDavida. Jinak tam nikdy nepřespává. Zvlášť když musí vpondělí ráno do práce.

Dohodli se, že budou opouštět byt vtakovém stavu, vjakém do něj přišli. Bez jakýchkoliv známek toho, že tam byli. Ipřesto se její exmanžel chová jako přeborník vzanechávání věcí. Především náznaků toho, jak skvělý život vede. Florence sřinčením postaví tašku stříděným sklem ke dveřím.

„Určitě to dělá naschvál,“ zamumlá.

Tři lahve šampusu. Očividně potřeboval pořádně nalít nějakou studentku práv.

Jde do ložnice, aby si do práce vzala čisté oblečení, které neprozradí její noční dobrodružství, arozzuří ji, co tam najde. Na bělostném koberci se povaluje vybalený kondom. Sice nepoužitý, ale itak. Neleží tam jen tak náhodou. Chvíli zvažuje, že ho nahlásí za obtěžování. Nicméně jeho taktický pokus vyznívá spíš pateticky. Florence raději dojde pro kuchyňskou pinzetu akondom zvedne. Nemá vúmyslu se dotýkat ničeho, co bylo vblízkosti Graysonova nádobíčka. Vloží kondom do obálky apřipíše na papírek vzkaz.

Zdravím, Graysone!

Tohle sis zapomněl umě na zemi. Vypadá nepoužitě, tak jsem si říkala, že ho budeš chtít zpátky. Mimochodem, těch lahví si nešlo nevšimnout. Možná bys měl přejít na levnější šampus sohledem na to, kolik toho musí ty holčiny vypít, než kněčemu svolí!

Vdobrém

Florence

Obálku nadepíše adresou firmy, kde Grayson pracuje, ajméno firmy nezapomene uvést jako první. Vtom případě dopis otevře Cecilia na recepci, která rozděluje poštu, apak ho teprve předá Graysonovi. Cecilia je na její straně. Aještě ke všemu je to drbna.

Pohlédne na hodinky azjistí, že převléct se už nestihne. Co se dá dělat. Vkosmetické taštičce má deodorant. Jen přibalí do kabelky čisté kalhotky anesmí zapomenout na obálku. Grayson už by měl dávno vědět, že sFlorence Tapperovou není radno si zahrávat.

Paulina si pročítá e-mail, který včera vnoci poslala. Už teď toho lituje. Tohle byl třetí pokus, předchozí dva dopisy smazala. Ale včera po druhé hodině ráno konečně dala dohromady text, se kterým byla spokojená. Neobsahoval toho ani moc, ani málo.

Alespoň tak jí to vtu chvíli připadalo.

Nyní, opět hodin později, už si není tak jistá. Vzhledem ktomu, že probděla celou noc, by měla být šíleně unavená. Avšak obsah toho zpropadeného e-mailu jí bzučel vhlavě jako hejno komárů, kterého se jen tak nezbavíte. Kdyby ji za podobných okolností někdo požádal, aby kontaktovala neznámého člověka, odmítla by. Ale nedokázala odmítnout matku, která vždy stála při ní. Když někdo Paulině ubližoval, ať už šlo opůvodce šikany ve škole, nebo onespravedlivého trenéra volejbalu, máma tu pro ni vždycky byla avyřídila si to snimi. Ipoté, co onemocněla, by se za Paulinu postavila, kdyby bylo třeba. Na její dceru si nesměl nikdo dovolovat.

Tohle pro ni Paulina udělat musí. Její matka těžce stonala celý rok. Když před dvěma měsíci zemřela, našla Paulina všuplíku dopis. Byl adresován jí ana obálce stálo „otevřít po mé smrti“. Dokud její matka žila, nikdy se otom nezmínila. Paulina se nejdřív domnívala, že vdopise najde změny poslední vůle, ale mýlila se. Pravdou je, že zmiňoval jisté dědictví, ale ne takové, jaké očekávala.

Obsahem dopisu byla žádost, aby kontaktovala nějakého Davida Lunda zVallentuny.

Bez jakýchkoli instrukcí, jak by to měla provést.

Zadala „David Lund, Vallentuna“ do vyhledávačů hitta.se aeniro.se anašla shodu. Domnívala se, že jde osprávnou osobu. Telefonní číslo bylo skryté azobrazila se jen jeho adresa. Na Googlu složitě našla společnost, kde David Lund pracuje. Web společnosti naštěstí zveřejnil e-mailové kontakty všech zaměstnanců. Aelektronická pošta jí připadala jako schůdnější varianta. Obávala se, že po telefonu by zněla jako blázen. Jak sdělit něco takového, aniž by působila jako cvok? Ise-mailem zápolila, než ho napotřetí odeslala. Nevýhodou však je, že na odpověď si musí počkat.

Mámin dopis už zná nazpaměť, ale stejně ho vytáhne ze šuplíku apročítá ho. Poslední odstavec si přečte několikrát.

Prosím tě, abys byla opatrná. Počítej stím, že oni ví, kdo jsi. Jakmile se dozví, že jsi sDavidem Lundem mluvila – aže se to dozví –, dojde jim, že víš všechno. Musíš to stihnout dřív, než na to přijdou. Protože po tobě půjdou.

Žádná jména. Ani konkrétní osoba, před níž by se měla mít na pozoru. Což znamená, že Paulina musí předpokládat, že po ní může jít kdokoliv. Napsala Davidovi, že něco ví. Otázkou zůstává, kdo další to může vědět. Kdo by ji mohl sledovat?

Možná ji sleduje právě teď.

Kameru na notebooku už zalepila. Ale netuší, jestli to stačí. Existují idalší způsoby, jak sledovat lidi. Její nejlepší kamarádka Isobel tvrdí, že má Paulina sklony kpřehánění. Amožná má ipravdu.

Což však neznamená, že ji nikdo nesleduje.

Pohlédne zokna ven na davy lidí spěchajících do práce nebo do školy. Ranní špička. Všichni jsou vpohybu. Ale všimne si muže všedivém kabátě. Kráčí pomaleji než ostatní. Když míjí její dům, zadívá se nahoru. Paulina se rychle přikrčí.

Sakra.

Neměla ten e-mail posílat. Nemůže se zbavit pocitu, že rozpohybovala něco velkého avelmi nebezpečného. Něco, co už nelze zastavit.

Kreskin věnuje Davidovi útrpný pohled, což Davida pobaví. Kulatá očka patří šedivému francouzskému buldočkovi sbílou náprsenkou, jehož životní náplní je vyžadovat Davidovu neustálou pozornost. ADavid ji sradostí uspokojuje. Jenže právě teď sedí uranní kávy aprsty si pohrává spřehnutým kouskem papíru, který po probuzení našel vkuchyni na stole.

Na vzkazu je hnědou propiskou napsané jeho jméno. Neobvyklá barva, ale oto nápaditější. Musela ho tu nechat Florence. Obvykle komunikují přes chat vaplikaci, tak klidně mohla napsat tam. Ale neudělala to. Věnovala čas tomu, aby vzkaz napsala ručně. To ho potěšilo. Ale proč zrovna dneska? Nemůže přece vědět, že dnes je výjimečný den. Tedy pokud se otom včera omylem nezmínil.

Očividně nespokojený Kreskin stepuje na zadních apředními tlapkami se opírá oDavidovo stehno. David jemně uchopí vzkaz prsty obou rukou aotevře ho. Jen tři slova:

Kdybys mě potřeboval.

Atelefonní číslo. Nahlas ho přečte psovi, kterého tím nikterak neohromí.

„Nemůžeš se na ni zlobit, že neví, co je dnes za den,“ chlácholí ho David, „Florence je uznávaná právnička. Její čas je tak drahocenný, že ho nezahazuje jen tak sněkým. Atakové ženy obyčejným smrtelníkům svůj telefon nedávají. Apřesto…,“

Apřesto ho teď drží vruce. Telefon na Florence, která ho vnoci, když měl zlý sen, utěšovala. Florence, která se ráno beze slova vytratila.

Kdybys mě potřeboval.

Kreskin zostra vyštěkne, což lze interpretovat jako potřebu se vyvenčit nebo opovržení jeho filozofováním.

„Chceš ven, viď?“ reaguje David avzkaz odloží.

Psík začne poskakovat po podlaze jako hopík ajeho útrpný výraz se změní vpohled „pokud okamžitě nevyrazíme, odnesou to tvoje polštářky na gauči“.

„Musím se nejdřív obléct,“ vysvětluje David Kreskinovi, „nechceme přece nikoho vyděsit.“

Jako programátor pracuje David většinu týdne zdomova, což znamená, že Kreskin si užívá dlouhých procházek. Ataké to, že David stráví většinu dne vžupanu. Kreskin přestane poskakovat aznovu vztekle vyštěkne, načež cupitá do předsíně pro vodítko, aby vše uspíšil. David si jde zatím do ložnice obléknout kalhoty atričko. Zaslechl, jak se vpět ráno Florence před odchodem sprchovala, ale sám je ještě upocený znoční můry.

Vpředsíni už čeká Kreskin svodítkem vtlamě. David otevře dveře aucítí ve tváři podzimní chlad. Kreskin jako střelený vyrazí ktrávníku. Když za sebou David zamyká, zazvoní mu mobil. Nasadí si do uší airpody anamíří si to do centra Vallentuny.

„Haló, tady David,“ zvedne telefon.

„Ahoj, Davide. Tady Ellen.“

David se na pár vteřin odmlčí. Věděl, že zavolá. Přesto ho její hlas rozhodí. Zhluboka se nadechne.

„Ahoj, Ellen,“ odpoví asnaží se znít jako by nic.

Jeho matka vždycky nesnášela, když ji oslovoval mami. Co si pamatuje, tak odjakživa vyžadovala, aby jí říkal jménem. „Jsem osoba, ne funkce.“ Takhle mu jednou vysvětlila důvod. Je to jedna zjeho prvních vzpomínek. Právě začal chodit do sedmé třídy.

„Tak všechno nejlepší, Davide,“ prohodí suše. „Další rok.“

„Díky.“

Oba se znovu odmlčí. Kreskin na vodítku začne tahat, atak David zrychlí krok. Podívá se na hodinky. Osmá pryč. Vpekárně už budou mít otevřeno.

„Nic víc?“ zeptá se po chvíli. „Ty nechceš vědět, co jsem poslední dobou dělal, jak to jde vpráci nebo tak?“

„Aproč bych měla?“ odpoví jeho matka.

Zní upřímně překvapeně. Netuší, proč doufal, že tentokrát by to mohlo být jiné. Jejich vztah byl odjakživa omezený jen na ty nejnutnější zdvořilosti aon už se dávno zatvrdil, aby ho její neschopnost vyjadřovat city, nebo dokonce zájem, nezraňovala. Stejně si ale přeje, aby to alespoň jednou bylo jinak. Aby řekla: Ahoj Davide, jsem tvoje máma amám tě ráda, můj jediný synu. Ale to si rovnou může přát světový mír nebo důkaz existence jednorožců. Je přesvědčen otom, že máma trpí nějakou diagnózou, která by se měla léčit. Chviličku zvažuje, že zmíní e-mail zdnešní noci, vněmž někdo chtěl probírat osobní věci související sní. Ale je mu jasné, že by ji to nezajímalo.

„Ale, to mě jen tak napadlo,“ odpoví nakonec. „Díky, žes zavolala.“

Ochvíli později vejde sKreskinem do pekárny Vallentuna Konditori. Čerstvé pečivo ve skleněných vitrínách nádherně voní. Kromě pár čilých důchodců, kteří už posedávají ustolků se svými šálky kávy, jsou tu spsíkem sami.

„Dal bych si tenhle cupcake sčokoládou arůžovou polevou,“ řekne dívce za pultem aukáže na dortík, který patrně obsahuje roční příjem cukru. „Mám dnes narozeniny.“

Než Florence otevře dveře advokátní kanceláře vulici Linnégatan, zastaví se na schodišti. „Tapperová, Alhová, Siöövá“ stojí na mosazném štítku. Přejede nápis prsty aucítí hloubku gravírování. Připomene si, aby byla vděčná anebrala nic jako samozřejmost. Jmenovku na dveře dostala jako dárek od sourozenců. Možná zcela nechápou volbu její životní cesty, ale když na to přijde, vždycky ji podrží. Když otevřela vlastní advokátní kancelář, našlo se dost takových, co ji za zády pomlouvali. Anejen za zády. Překvapivě ikolegové zbranže neskrývali svou nelibost. Ovýsměchu ani nemluvě.

Očividně jim nesedělo, že Florence ani trochu nezajímá golf, nevlastní ani jeden doutníkový humidor aještě ke všemu není muž. Většina znich se patrně domnívala, že své slabosti vykompenzuje minimálně dvěma způsobilejšími spoluvlastníky – tedy muži. Oto větší byl šok, když se jejími partnery staly další dvě ženy, aaby toho nebylo málo, ohrozily několik větších advokátních kanceláří. Ještě teď se otom vbranži mluví. Všechno to ustála. Ale nebyla připravená na to, že největším kritikem bude její manžel. Zpočátku si namlouvala, že Graysonova nepřejícnost je výrazem jeho nejistoty, což bylo vlastně docela milé. Ve skutečnosti je absurdní, jak dlouho člověk dokáže lhát sám sobě, jen aby si udržel vztah.

Utře jmenovku rukávem saka. Je to její kancelář avybojovala si ji. Ostatní můžou jít kčertu. Otevře avejde do kanceláře. Kývne na koncipientku Jennifer, jež se mihne kolem suspěchaným apřesto hrdým výrazem. Tak to má být. Pak se skoro srazí sAnnou Alhovou, která přispěchá zdruhé strany. Florence málem upustí tašku skoupeným obědem. Anna je poněkud zadýchaná azjejího jinak perfektního drdolu se jí uvolnil pramínek vlasů.

„Kam ten spěch?“ reaguje Florence ausměje se.

„To víš, meeting na Zoomu sLondýnem se protáhl, Britové jsou po ránu nabití energií, takže jdu pozdě na další online meeting a…“

Anna se zarazí aprohlédne si Florence odshora dolů. Pohledem se zastaví ulehce pomačkané košile pod sakem.

„Někdo včera nespal doma,“ komentuje zjištění tou nejhezčí finskou švédštinou, jakou kdy Florence slyšela. „Vkanclu mám parní žehličku, kdybys potřebovala.“

Jamela Siöövá, třetí spoluvlastnice, se vykloní ze dveří stelefonem uucha. Významně na Florence pohlédne, zvedne obočí aukáže palec nahoru. Florence se rozesměje. Pokud někdy bude pochybovat nad svým rozhodnutím, jak vést advokátní kancelář, stačí se podívat na Annu aJamelu ahned je jí jasné, že udělala dobře. Muži ať si trhnou. Zvládá to skvěle ibez nich.

„Díky,“ odpoví Anně, „ale dneska žádné schůzky nemám.“

„Možná ne vreálném životě,“ připomene jí Anna, „ale jsi na řadě se živým vysíláním na Instagramu.“

Florence obrátí oči vsloup. Úplně na to zapomněla. Každý týden na Instagramu odpovídají na otázky kolegů istudentů. Sledovanost pořadu předčila jejich očekávání. Adneska ho má moderovat právě Florence.

„Čí to byl nápad, že musíme vysílat na sociálních sítích?“ povzdechne si Florence.

„No přece tvůj,“ ušklíbne se Anna. „Nastav si kameru zvětší vzdálenosti. Ještě že nemáš další schůzky.“

„Když je řeč oschůzkách, nespěchala jsi právě na jednu?“

Anna vytřeští oči, tiše zakleje azmizí ve své kanceláři. Florence si jde do kuchyně pro kafe acestou jí cinkne esemeska. Philomena jí připomíná Adamovu nedělní oslavu. Jako kdyby Florence mohla zapomenout na jeho desáté narozeniny. Ani náhodou. Svého synovce přímo zbožňuje. Jen nechápe, že už mu bude deset. Utíká to tak rychle. Dárek už má zabalený, stačí ho jen darovat tomu nejmilejšímu chlapci, kterého zná.

Než dojde do kuchyně, přihodí obálku pro Graysona khromádce pošty kodeslání.

Během placení vpekárně přijde Davidovi esemeska od Sakury.

Všechno nejlepší. Stav se! Homeoffice je na narozeninový kafíčko snejlepší kámoškou jako dělaný!

David se usměje. Vzpomněla si. Sakura byla první, koho poznal, když se přestěhoval ze Smålandu. Ale idlouholetá přátelství mohou pokulhávat, nehledě na to, jak blízko sebe bydlíte. Se Sakurou se už pár měsíců neviděli. Jako novopečená maminka má jiné starosti. Ale potěšilo ho, že si vzpomněla.

„Víte co, vezmu si dva,“ řekne dívce za kasou. „Ehm, tak rovnou tři, ssebou.“

Royovi je sice jen pár měsíců, ale podle Davida by měl taky jeden dostat. Když už má ty narozeniny. Skrabicí opět vyjde na chladný ranní vzduch.

„Půjdeme kSakuře,“ vysvětluje Kreskinovi, „ale je to kus cesty, zvládneš to?“

Kreskin si odfrkne ajakmile uslyší Sakuřino jméno, začne na vodítku tahat. Kdyby mohl, tak Davida bez mrknutí oka za Sakuru vymění.

„Ty jsi taková malinkatá děvka,“ prohodí David aprocházející pár důchodců mu věnuje opovržlivý pohled.

Kreskinovi se na zlomek vteřiny objeví ve tváři zahanbený výraz, načež začne znovu tahat za vodítko.

Sakura bydlí vmodrém dřevěném domku ve vilové čtvrti, kde většinu trávníků zdobí trampolíny abazény. Její pozemek se vymyká upravenou japonskou zahradou. Ale podle Davida budou pečlivě naaranžované kameny adekorace na škodu, až se Roy začne sám pohybovat. Chvíli trvá, než Sakura otevře.

„Bože, vypadáš fakt staře,“ poznamená Sakura azachichotá se. „Radši si jdi sednout. Kreskine, svoji hračku máš pod gaučem.“

„Taky tě rád vidím,“ utrousí David avejde dovnitř.

Automaticky zvedne Kreskina, který by si to jinak namířil do obýváku, aočistí mu tlapky ručníkem, který mu Sakura podá. Pak teprve může pes odběhnout.

„Měla jsem pro tebe narozeninový dort,“ řekne Sakura. „Nevěřil bys, kolik toho stihneš, když celé noci nespíš.“

Usměje se, ale kruhy pod jejíma očima nelze přehlédnout.

„Měla?“

„Dokud jsem ho nepostavila pět metrů od Roye. Ale někde jsem slyšela, že smetana je skvělá na pokožku. Jen jsem se odběhla převléknout zžupanu aon se zatím upatlal od hlavy až kpatě. Usnul chviličku předtím, než jsi přišel.“

„Naštěstí mám plán B,“ odvětí David azvedne krabici.

Nemůže si nevšimnout, že Sakura je ještě vžupanu.

„Liv je na pracovní cestě,“ vyhrkne, jako by odpovídala na jeho nevyřčenou otázku. „Vrátí se až ráno. Asi je to tak lepší.“

Sakura sLiv měly vždycky bouřlivý vztah, ale David si myslel, že se to spříchodem dítěte zlepší. Aje to přesně naopak. Roy je nestmelil tak, jak doufaly. Ukázalo se, že péče odítě je další doménou, vníž mají obě radikálně odlišné názory.

David jde do kuchyně analije Kreskinovi vodu. Když se vrátí do obýváku, Kreskin už na koberci spokojeně žužlá hračku. Sakura už mu připravila čaj do čajové sklenice. Izjejí sklenice stoupá pára. Když se Sakuřina rodina přestěhovala do Švédska, nevzala si ssebou nic ze svých japonských zvyků, kromě tohoto. Nezná nikoho, kdo pije čaj jako Sakura.

„Jak se mají rodiče?“ zeptá se apostaví krabici scupcaky na konferenční stolek.

Otevře ji anabízí Sakuře. Ta se si skepticky prohlíží růžovou polevu, ale pak se zakousne.

„Víš jak,“ odpoví splnou pusou, „radši by přišli oruce, než aby přiznali, že stárnou.“

„Takže furt chodí na jógu ajezdí na golfové zájezdy do Peru?“ zeptá se aposadí se na gauč.

Fouká do horkého čaje, vněmž plave květ svinutý do kuličky. Ví, že jakmile se květ plně otevře, rozvine se ijasmínová chuť. Ale nikam nepospíchá. Dokud to půjde, rád si se Sakurou posedí vjejím každodenním chaosu.

„Ajak hodláš trávit svůj důchod ty?“ opáčí. „Je na čase otom začít uvažovat, když už ti je pětatřicet.“

„Vtipný.“

Sakura odloží rozjedený cupcake na stolek avytáhne úhledně zabalený dárek, který měla položený za zády.

„Všechno nejlepší, starochu.“

Vezme si krabici azatřese sní. Povědomě to vní zachrastí.

„Budu hádat,“ usměje se. „Další puzzle.“

„Jak jsem řekla, musíš se vdůchodu něčím zabavit. Víš, jak dlouho se známe?“

„Od gymplu,“ odpoví David arozbaluje dárek. „Takže… Jéžiš. Už devatenáct let.“

Rozbalí puzzle, jak předpokládal. Na předloze je plakát zfilmu 2001: Vesmírná odysea. Sakura ho zná jako svoje boty.

„Devatenáct let,“ opakuje Sakura. „Víš, že mi na tobě záleží, apromiň, že to řeknu, ale… jsi šťastnej?“

„No jasně, mám přece narozeniny,“ odpoví avýznamně pozvedne svůj cupcake.

Ale ví, že Sakura ho nenechá uniknout tak snadno. Aproto ji má opravdu rád. Protože nesnese povrchnosti.

„Někdy mám pocit, že žiju úplně obyčejný život,“ řekne David nakonec. „Víš jak, jako ostatní. Po gymplu tě zajímá filosofie, pak se staneš programátorem. Pracuješ. Koupíš si řadový domek. Prostě sled událostí. Ale jindy mám zase pocit, že… se život žije jinde. Aže mi uniká. Ale tak to mají asi všichni.“

„Podle mě to není tolik otom, co děláš, ale ským to děláš,“ řekne Sakura zádumčivě.

„Ne, že bych to nezkoušel,“ odpoví. „Vzpomínáš na Annu? Byla skvělá, jen mi zapomněla říct, že je vdaná.“

To ho zdrtilo avztahům se nějaký čas vyhýbal.

„Mám přece tebe aAntona,“ dodá ještě. „To mi stačí.“

„Davide, to sAnnou bylo před dvěma lety,“ připomíná mu Sakura. „Delší vztah jsi neměl od… Od rozchodu se Signe, ne?“

„Nemusíme vytahovat zrovna tuhle katastrofu,“ reaguje David.

„Přesně. Slyšel jsi někdy, že máš žít vpřítomnosti? Možná jsi otom někde četl.“

Sakura se najednou zarazí azaposlouchá se. Pak se zase uvolní.

„Sorry, Roy se asi probudil,“ vysvětluje. „Podle mě je načase, aby sis někoho našel apořídil si haranta.“

„Díky za dárek apokus odort, ale není náhodou kvetoucí čaj čínský?“ řekne akývne na svou sklenici. „Ane japonský? Pokud se nepletu, tak je to Bai He Xian Zi, Božská lilie, ne?“

„Tak zaprvé, minusový body za povrchnost,“ odvětí Sakura, „aza druhé, neměň téma. Pořád mluvíme otvých vztazích. Jestli jsi někoho měl.“

David si kousne do cupcaku. Nechutná mu. Měl koupit něco jiného.

„Jsem rád, že to se mnou vydržíte alespoň ty aKreskin,“ odpoví, „aco ty sLiv?“

Sakura si povzdechne azadívá se na dno své sklenice.

„Trefa,“ vzdechne.

Nikdy mu moc nešlo číst ve výrazech tváře, ale ipřesto vidí její smutek.

„Skoro jsi to uhádl, je to Shuang Long Xi Zhu. Chutná oněco míň květinově.“

Florence stojí vkuchyni amění filtr vjejich Moccamasteru. Mají samozřejmě ipákový kávovar od Sage. Je to skoro jako nepsaný zákon, že každá renomovaná advokátní kancelář ho musí mít. Ale žádná znich se sním nechce zdržovat, až na výjimky vpodobě klientů se speciálními požadavky na kávu. Florence právě dokončila dopolední vysílání na sociálních sítích. Oto, aby nikdy nedošla káva, se stará koncipientka Jennifer, ale ta má už tak práce nad hlavu. Akdyž je potřeba, nemá Florence nic proti tomu, aby to udělala sama. Celý víkend sestavovala podklady kpřípadu velkého odškodnění. Pokud nic nepokazí, její klient zaplatí oněkolik milionů méně, než požaduje poškozená strana. Trvalo skoro tři měsíce všechno připravit. Takže dvouminutovou mentální pauzu při výměně filtru jen ocení.

Náhle se zkanceláře opodál ozve Annin finsko-švédsky znějící hlas.

„Florence, drahoušku, mohla bys mi přinést složku se vzory smluv?“

Florence se zarazí sprstem na spínači překapávače. Drahoušku. To je jedno zjejich hesel, kterým signalizují, že něco není vpořádku. Samozřejmě, že mají ibezpečnostní systém, ale opatrnosti není nikdy nazbyt. Vkanceláři se může stát ledacos, avtom případě je na místě své kolegyně upozornit. Proto si vytvořily hesla ze slov, která by jinak nikdy nepoužily.

Vpřípadě použití slova „drahoušku“ signalizují, že mají nezvaného hosta nebo klienta, kterého se potřebují zbavit. Někoho, kdo se chová nevhodně, nebo schůzku, kterou se nedaří ukončit. Bohužel ho používají častěji, než by chtěly. Ale vmnoha případech je snazší vyprovodit cizího klienta než vlastního.

Dohodly se, že vzávažnějších případech před slovo přidají „mega“, protože to by nikdy běžně nepoužily. Naštěstí to ještě nebylo potřeba. Ale Anna potřebuje pomoc, ať už smega, nebo bez. Florence zmáčkne tlačítko překapávače azačne mluvit už cestou do Anniny kanceláře.

„Mimochodem, policie se chce zastavit dřív aprojednat ten případ obtěžování,“ začne hlasitě asrychlým krokem na chodbě popadne první složku, co jí přijde pod ruku, jako rekvizitu. „Chtějí přijít už teď, pokud… Ach, omlouvám se, netušila jsem, že máš schůzku.“

Zastaví se ve dveřích Anniny kanceláře asnaží se tvářit, že ji vyrušení mrzí. Anna stojí zády koknu anaproti ní Carl Tjäder. Anna zastupuje jeho otce aCarl si usmyslel, že je jejich rodinnou právničkou. Také se ji opakovaně snažil pozvat na drink. Teď se rukou dotýká její paže. Jakmile Florence zahlédne, rychle ji pustí aokrok ustoupí.

„Zdravím, Carle,“ řekne ausměje se tak chladně, jak jen umí. „Jak se vede otci?“

„Výborně, díky,“ odpoví Carl aúsměv opětuje. „Právě jsem sAnnou probíral možný nový případ, ale vypadá to, že toho máte hodně.“

„Pokud chcete, můžu se zeptat Jamely,“ nabídne mu Florence. „Osobně nemám kapacitu se věnovat ničemu dalšímu.“

„Ne, to je vpořádku, chtěl jsem se jen zastavit,“ odpoví aprotáhne krk, až vněm zapraská. „Takže vy máte schůzku spolicií?“

„Přesně tak, amáme bohužel zpoždění,“ odvětí Anna súlevou. „Díky za složku, Florence.“

„Tak se uvidíme jindy, ma fleur,“ ukloní se Carl aodchází zkanceláře. „Až bude víc času.“

Florence se musí držet, aby se nezačala hihňat. Ale jen co za Carlem uslyší bouchnout dveře, vyprsknou obě smíchy.

„Ma fleur?“ opakuje Florence, „kolik mu je? Dvě stě?“

„Asi čtyřicet dva,“ upřesní Anna asměje se dál.

„Díky, že jsi přišla. Stejně si připadám hrozně, že jsem se ho nedokázala zbavit sama. Ato jsem se snažila dvacet minut.“

Když se směje, je její finská švédština ještě znělejší.

„Někdy je lepší, když tu špinavou práci udělá někdo jiný,“ odpoví Florence apokrčí rameny. „Udržíš si obchodní kontakt. Ale souhlasím, že je to náročné. Někteří klienti jsou zabedněnci. Ma fleur.“

„Někteří muži zcela určitě,“ přikyvuje Anna.

Florence přesně ví, na co naráží. Když se nakonec sGraysonem před půl rokem rozvedla, začal hned spát sjinými. Očividně potřeboval zástup blondýn, aby se opět začal cítit jako muž. Podle něj byla Florence najednou odtažitá afrigidní. Jistě, ajeho problém sjejím úspěchem měl snad fungovat jako afrodisiakum. Asi si představoval, že na něj bude čekat doma svečeří. Apodávat ji jen vzástěrce.

„Víš, na co mě chtěl Carl pozvat tentokrát?“ řekne Anna.

„Ne, neříkej to,“ poprosí Florence se zdviženým prstem, „nechci mít zas noční můry zpředstav, jak popíjí Orgasmus.“

„Tak tentokrát to bylo ještě horší,“ odvětí Anna snaprostou vážností. „Navrhoval Sex on the Beach.“

Florence zděšeně vykulí oči. Pak se obě rozesmějí.

Po návratu od Sakury nasype David Kreskinovi granule. Zatímco se psík krmí, uklidí David dárek od Sakury do skříňky vpředsíni. Pak si do kuchyně přinese notebook aotevře e-mail. Na kuchyňském stole pořád leží vzkaz od Florence. Vymaže pár nových spamů, přečte si otázky od kolegů akontroluje, co dalšího přišlo. Kreskin, očividně nespokojen svelikostí denní porce, škrábe na kovovou misku.

„Sorry, kámo,“ řekne David, „víc nedostaneš. Víš, co říkala Louise. Na poslední kontrole ti skoro ani nenahmatala žebra.“

Jakmile psík zaslechne jméno veterinářky, nastraží uši, ale pořád se tváří nešťastně. Pravdou je, že začal přibírat. Louise, kterou Kreskin zbožňuje stejně jako Sakuru, vysvětlila, že neřešená nadváha může způsobit problémy sklouby avhorším případě icukrovku. David netuší, co by si počal, kdyby onemocněl iKreskin. Stačí, že je nemocný Johan. Kreskin nespokojeně pije aDavidovi je jasné, že schválně nacáká na podlahu víc než obvykle. Tohle stvoření zkrátka nelze nemilovat.

Vpříchozí poště objeví e-mail od Pauliny Mentzerové. Od té, co chtěla mluvit ojejich rodičích. Skoro na něj zapomněl, jako kdyby se mu to jen zdálo. Ale je to skutečné avDavidovi začíná hlodat zvědavost. Mohl by zavolat mámě azeptat se, jestli tu ženu nezná. Ale dneska už sEllen mluvil apodruhé by to asi ani nezvedla. Ellen Lundová patrně matkou roku nikdy nebude. Stejně si je skoro jistý, že by mu nic neřekla, ikdyby věděla, okoho se jedná. Osvém soukromí nikdy mluvit nechtěla.

Přečte si e-mail znovu.

Dobrý den, Davide,

neznáme se, ale tehdy ve Smålandu se znal můj otec svaší matkou. Potřebovala bych se svámi spojit aprobrat, co se stalo, když jste byl malý. Chápu, pokud je to citlivé téma, ale přeci jen jde onaše rodiče. Byla jsem požádána, abych otom svámi promluvila. Omlouvám se, že nemůžu být konkrétnější. Nejlepší by bylo se spojit telefonicky. Zastihnete mě na níže uvedeném telefonu, nebo můžu zavolat já (vtom případě poprosím otelefonní číslo). Kdyby to nebylo důležité, nepsala bych vám. Doufám, že se spojíme co nejdříve.

Spozdravem

Paulina Mentzerová

Následuje telefonní číslo. Poprvé četl e-mail uprostřed noci. Navíc jen tak zběžně. Pamatoval si jen, že šlo omámu. Důležité, citlivé, naši rodiče, co nejdříve. Nerad se ocitá vsituacích, nad nimiž nemá kontrolu, byť si je vědom, že nejde olichotivý povahový rys. Díky tomu je však výborným programátorem. Nic nesmí zůstat náhodě. Když vytváří zdrojový kód, musí kontrolovat, že fungují všechny proměnné. Paulinin e-mail obsahuje jen pár vět. Ale tolik proměnných, že neví, kde začít.

Kreskinovi už došlo, že víc pozornosti teď nezíská, asnespokojeným odfrknutím zalehne do pelíšku. Volat Paulině vyloučí hned na začátku. Nemá ani jistotu, že opravdu existuje. Může jít oumělou inteligenci, která zněj jen vyláká telefon, apak ho budou obtěžovat reklamní telefonáty zVelké Británie. Vyhledat její telefonní číslo se mu nepodařilo. Znamená to, že Paulina Mentzerová si nepřeje být dohledatelná. Nebo že neexistuje.

Ať už e-mail napsal kdokoliv, má pravdu vtom, že se neznají. Aže Paulina oněm nic neví, protože jinak by věděla, že si zdětství nic nepamatuje. Ale to první se dá snadno změnit. David zadá do vyhledavače Google „Paulina Mentzerová“ azobrazí se mu jen několik výsledků. Vyloučí osoby výrazně starší nebo mladší než on sám, protože jejich otcové by se stěží mohli znát sjeho matkou. Aty zbývající prohlédne na sociálních médiích aLinkedIn profilech za pár minut. Připadá si trochu jako stalker. Ale je lepší mít jistotu. Navíc nikdo nevidí, co dělá. Žádné vodítko kosobě, která by mohla mít spojitost sjeho rodinou, nebo která by mohla e-mail odeslat, nenajde.

Smích zdětského hřiště před domem ho přiměje se podívat zokna. Několik dětí vnepromokavém oblečení po sobě na pískovišti hází hlínu ařičí smíchy. Davida napadne, jestli vjejich věku také dělal podobné věci. Nejspíš ano. Ale on iJohan už dávno vzdali snahu po tom pátrat. Koneckonců žije teď ane vminulosti.

Znovu si projde e-mail. Usoudil, že Paulina Mentzerová je skutečná. Podívá se na hodinky. Teď už opravdu musí začít pracovat. Po obědě ho navíc čeká důležitý online meeting spracovním týmem ana ten se musí soustředit. Paulině odepíše, že jí zavolá zítra dopoledne vdeset hodin. Právě teď David pomáhá jedné webové platformě skódováním platebního systému. Jde ointernetovou službu nabízející předplatné vína. Nejde onikterak záživnou práci, ale David měl inudnější zakázky. Navíc od nich dostává testovací sady, takže doma vždycky mívá krabici slahvemi výběrových vín. Včera si sFlorence otevřeli portugalské červené ze začínající vinice vregionu Vinho Verde. Vínům moc nerozumí, ale tahle jsou kvalitnější než ta, která si běžně kupuje.

Ne že by na víně nějak záleželo. Když je Florence uněj, stejně se nedokáže soustředit na nic jiného. Nejen, že je krásná, má ty nejmodřejší oči, jaké kdy viděl, apostavu, zníž se mu tají dech, ale její osobnost mu učarovala už při prvním setkání. Domluvili si schůzku ve Villa Källhagen vDjurgårdenu, vrestauraci sbílými ubrusy, kde se David cítil nesvůj. Vobyčejné pizzerii by se cítil lépe. Ovšem sFlorence na svůj pocit rychle zapomněl. Její zvučný smích se rozléhal kolem ají bylo úplně jedno, nakolik je to nevhodné. Zdá se, že se jen tak něčeho vživotě nezalekne. Davidův naprostý opak.

Dojde mu, že se před monitorem přihlouple usmívá asvraští čelo. Kde se tyhle myšlenky berou? Předpokladem jejich dohody je, že takhle přemýšlet nebudou. Kdyby věděla, že tu teď sedí amyslí na ni, svoje číslo by mu nenechala. Nelíbilo by se jí to.

Kdybys mě potřeboval.

Doprčic.

Paulina si znovu přečte krátkou odpověď od Davida Lunda. Jako kdyby to mohlo něco změnit. Píše, že jí zavolá zítra vdeset. Bylo by lepší spolu mluvit hned. Než bude pozdě. Už to protahovala víc než dost. Navíc je tak vyčerpaná, že sotva stojí na nohou. Ale nezbývá než čekat.

Zůstala zavřená vbytě celý den. Ale netuší, jestli to stačí. Popojde ke kuchyňskému oknu azpoza zataženého závěsu se dívá ven. Hlasitě polkne. Muž, kterého předtím viděla na ulici, tam opět je. Sakra. Zrychleně dýchá acítí, jak jí na čele raší krůpěje potu. Jak to, že už otom vědí? Znovu si čte řádky mámina dopisu.

Jakmile se dozví, že jsi sDavidem Lundem mluvila – aže se to dozví – dojde jim, že víš všechno. Musíš to stihnout dřív, než na to přijdou. Protože po tobě půjdou.

Znovu vyhlédne zpoza závěsu. Muž dole si zapaluje cigaretu adívá se směrem kdomu apohledem bloudí po fasádě. Očividně neví, kde přesně bydlí, tedy prozatím. Cítí se uvězněná jako pták vkleci.

Stímhle vlastně nemá nic společného.

Vůbec nic.

Do telefonátu sDavidem zbývá skoro celý den. Dvaadvacet hodin, než se jí uleví. Pak ať si stím poradí sám. Ještě jednou se odhodlá nahlédnout za závěs. Zprotějšího vchodu vyjde mladá žena. Muž típne cigaretu ažena ho letmo políbí. Ruku vruce odcházejí od Paulinina domu. Planý poplach.

Celé by to mohla rozluštit sama. Už jen proto, aby pochopila, oco vlastně jde. Aby zjistila, jestli jí skutečně hrozí nebezpečí, apřípadně od koho. Kdyby ji alespoň matka vdopise výslovně nevarovala.

Počítej stím, že oni ví, kdo jsi.

„Jak jsi to myslela, mami?“ pronese nahlas směrem koknu.

Určitě tak posté ji napadne, že by všechno bylo jednodušší, kdyby jí matka vysvětlila, kdo si nepřeje, aby Davida Lunda kontaktovala. Paulina ani netuší, kolik jich může být.

Půjdou po tobě.

Co to znamená? Mají vúmyslu se vloupat kní domů?

Otře si čelo rukávem aten má okamžitě promočený od potu.

„Asi je dost hloupý nápad, abych zůstávala doma, že jo, mami?“ řekne.

Přejde do obýváku avykoukne mezi závěsy. Místo odpovědi na svou otázku uvidí venku stát zrzku vkvětovaných šatech. Stojí ukřižovatky jen deset metrů od Paulinina domu atelefonuje. Paulina je přesvědčená otom, že tam stála, už když se dívala posledně.

Půjdou po tobě.

Musíš to stihnout dřív, než na to přijdou.

Zrzka pomalu přechází astále telefonuje. Pak zmizí za rohem. Paulina si není jistá, ale zdálo se jí, že se ohlédla apodívala se směrem kdomu.

Paulina si znovu otře čelo. Další pot. Jde do předsíně zkontrolovat, že dveře jsou zamčené azajištěné bezpečnostním řetízkem. Zahlédne se vzrcadle askoro se nepozná. Ten prázdný výraz ji vystraší. Už jen jeden den avšechno skončí. Jeden den aodváží se znovu plně nadechnout. Ví, že tohle bude nejdelší den jejího života.

„Všechno nejlepší,“ popřeje mu Johan apodává mu pečlivě zabalený dárek.

David se usměje. Modrý papír zdobí růžové astříbrné puntíky aje převázaný žlutou stužkou. Není to poprvé, co ho napadne, jestli Johan vnímá barvy jinak než ostatní.

„Mockrát děkuju,“ odpoví David askutečně to tak cítí.

Dárek hned rozbalí. Je vněm malý poznámkový blok.

Johan se na něj zadívá zpoza svých modrých brýlí aopře se do koženého křesla, které pod vahou jeho těla zapraská. Johan zešedivěl už krátce před padesátkou avposledních letech získala stejný odstín ijeho pěstěná bradka. Přestože je Johan stejně starý jako Davidova matka, vypadá jako učebnicový obrázek starého psychologa. David ví, že to je záměr aže Johan používá fialový šampon. Aproč ne. Vjeho profesi je důležité působit důvěryhodně.

Johan povětšinou nosí zvláštní barevné kombinace. Dnes má fialovou košili, adva rozepnuté knoflíčky dělají místo pro červenobílý kostkovaný šál, krémové kalhoty asytě modré boty. Vobroučkách modrých brýlí se odráží poslední paprsky slunce.

„Je to diář,“ vysvětluje Johan akývne na dárek vDavidově ruce. „Víš, kdysi jsme museli všechno, co máme na práci, psát ručně. Pořád si myslím, že si to tak isnáze zapamatuješ. Navíc je diář mnohem elegantnější než ta tvoje aplikace.“

David se usměje azabalí diář zpátky do papíru, aby se neponičil, než ho donese domů. Snaží se na Johanovi poznat, jestli má bolesti. Vtomhle stádiu patrně ano. Ale Johan je čilý jako obvykle. Pokud ho trápí bolest, dokonale to skrývá. ADavid se ptát nehodlá. Nemůže mu toho příliš nabídnout, ale může udělat jedno. Chovat se normálně.

Johan byl jeden zmáminých blízkých přátel, ještě vDavidově dětství. To si samozřejmě nepamatuje, ale Johan mu to řekl. Znali se mnohem dříve, než David tušil, co psycholog vůbec je. Je součástí rodiny. Pro Davida je skoro jako otec. Než se David odstěhoval zdomova, snažil se vypátrat, kdo je jeho biologický otec, ale jeho matka otom odmítala mluvit. AJohan tu pro něj vždycky byl.

Když se David přestěhoval do Stockholmu, za nějaký čas tam přesídlil iJohan. SEllen ztratil během let kontakt, ale oto víc se časem sblížili sDavidem. Někdo by možná mohl namítat, že Johan je příliš blízká osoba, aby mohl být Davidovým terapeutem, aže by bylo lepší mít někoho neutrálního, ale David mu naprosto důvěřuje.

Iproto je tak náročné ho vídat za takových okolností.

Když ví, jak moc je nemocný.

„Takže. Chceš dnes mluvit oněčem konkrétním?“ zeptá se Johan adá si nohu přes nohu.

David zamrká, aby zahnal slzy, knimž nikdy nemá daleko, když je uJohana, azamyslí se nad otázkou. Chce mluvit oněčem konkrétním? Vlastně ještě pořád by chtěl mluvit ošoku, který měl, když mu Johan sdělil, že má před sebou jen pár měsíců života. Chtěl by se omluvit za to, že se choval jako dítě, že vykřikl, že se museli splést nebo zaměnit vzorky. Ale nic ztoho neřekne. Každý truchlí po svém aDavidovi nikdy sdílení pocitů moc nešlo.

Navíc si myslí, že Johan ví, jak se cítí.

„Můžeme mluvit otvém obrazu,“ řekne nakonec David akývne na zlatý rám za Johanovým stolem. „Je tvým záměrem děsit klienty?“

Johan pohlédne na obraz spolu sním. Jde oreprodukci olejové malby představující vousatého staršího muže, který drží za hrdlo mladíka sobnaženou hrudí. Vypadá to, že chlapec křičí amuž třímá dlouhý nůž, jako kdyby zamýšlel chlapce podříznout. Další mladík, taktéž do půli těla, jako by chtěl muži pomoct nebo ho zadržet, azároveň ukazuje na něco, co David nevidí. Všechny obklopují stromy acelý děj je za soumraku. Přesto muže ioba chlapce ozařuje silné světlo shůry. Znějakého důvodu je na obrazu iovce. Obraz na Davida působí dost znepokojivě.

„Aha, můj Caravaggio,“ odpoví Johan ausměje se. „Není samozřejmě pravý, jen zdařilá reprodukce. Představuje slavnou biblickou scénu, jak je Abraham požádán, aby obětoval svého syna Izáka na důkaz své víry vBoha.“

„No dobře, ale proč ho máš vkanceláři? Předpokládám, že něco symbolizuje? Jako třeba co se stane, když slepě věříme autoritám. Například svému psychologovi!“

„Au,“ odpoví Johan azatváří se zrdceně. „Taková podpásovka.“

„Fakt to nechápu. Jsi to ty, ten muž svousy anožem?“

„Zajímavá interpretace,“ zamyslí se Johan apohladí si vous. „Věř nebo ne, nesnažím se své klienty připravit oživot. Ale pokud mě vidíš jako Abrahama, za koho na obraze se považuješ ty?“

„Nesnaž se mě dostat do nějaké psychologické pasti,“ řekne David súsměvem. „Ne na moje narozeniny.“

„Upřímně řečeno, jsi na správné stopě. Zjišťuji, že od chvíle, co jsem sem obraz pověsil, se klienti často ztotožňují srůznými postavami. Někteří se cítí jako Abraham, který je nucen něco obětovat. Ti sem často chodí, aby změnili nějaké negativní chování, což může být iděsivé, protože většinou je to jediné chování, které znají. Pokud se na Abrahama podíváš pořádně, uvidíš, že je ze své situace hluboce nešťastný.“

David si ho prohlíží aje to tak. Muž má mezi očima hluboké vrásky.

„Jiní vidí sebe sama jako Izáka, Abrahamova syna,“ pokračuje Johan. „Ti se cítí ve své situaci bezmocní. Jako kdyby jim někdo pod krkem držel nůž. Další se ztotožňují sAndělem Páně, který Abrahama vposlední chvíli zastaví. Ti často plýtvají energií při pomoci druhým. Apak jsou tu itací, kteří se vyhýbají otázce tím, že se identifikují sjehnětem, které vidíš vrohu – což je vlastně zvíře, které je nakonec obětováno místo Izáka. Tím, že se snažili vyhnout své situaci, se paradoxně stanou obětním beránkem.“

„SFreudem by sis dokonale rozuměl,“ podotkne David. „Ale neodpověděl jsi, vkom vidíš sám sebe ty. Pokud vůbec.“

Johan se znovu zadívá na obraz.

„Já vlastně ještě nevím,“ odpoví svýrazem plným obdivu.

Podle Davida je obraz strašný.

„Při terapii se vždy najde něco, co je třeba obětovat, aby člověk došel kpravdě,“ řekne nakonec Johan spohledem na obraz. „Tu oběť může představovat hrdost. Zkreslený obraz osobě samém. Apředevším komfortní zóna. Terapie může být drsná. Caravaggio mi to připomíná. Anemysli si, že jsem zapomněl, že jsi ještě neodpověděl na mou otázku.“

Ale David skoro zapomněl.

„Myslíš, jestli chci mluvit oněčem konkrétním?“ zeptá se David. „Spíš jako obvykle.“

Rozhodl se, že e-mail od Pauliny nezmíní. Ať si Caravaggio říká, co chce, tohle tajemství zatím není připraven obětovat. Johan znáprsní kapsy vytáhne kapesník azakašle do něj, aniž by zDavida spustil oči.

„Ajak to pokračuje?“ zeptá se pak. „To obvyklé?“

David pokrčí rameny apohlédne zokna. Johan má ordinaci vSödermalmu, takže zVallentuny je to celkem kus cesty. Ale ten výhled stojí za to. Pod nimi se rozprostírá záliv Riddarfjärden ana vodní hladinu září skrze mraky slunce.

„Myslíš spánek? Stilnox zabírá, jen nesmím zapomínat.“

„Začal jsi zanedbávat pravidelné užívání léků?“ zeptá se Johan překvapeně. „To nezní dobře. Je třeba, abys každý večer bral dvě tablety. Nechceš přece, aby se vrátily úzkosti anespavost, že ne? Ani noční děsy.“

Mile se na Davida usměje.

„Dobře, mami.“

„Záleží mi na tobě avím, jak špatně se cítíš, když je nebereš.“

„Já jen… už si ani nevzpomínám na dobu, kdy jsem nebral nějaké prášky,“ řekne David aobrátí hlavu od okna zpět. „Nemůžu je přece brát do konce života.“

Ví, že lidé běžně berou různé druhy léků. Připadá mu, že většina. Ale pokaždé, když si ho má vzít, mu to připomene, že je vjeho životě něco, nad čím nemá kontrolu. Aten pocit nesnáší.

„Záleží na tom, jestli chceš spát, nebo ne,“ odpoví Johan azkoumavě se na něj zadívá. „Ten zlý sen se vrátil, že je to tak?“

David si povzdechne.

„Už jsem si myslel, že nadobro odezněl. Ale máš pravdu, včera vnoci jsem ho měl znovu.“

„Pověz mi oněm,“ pobídne ho Johan azvedne ruku na znamení, aby ho David nepřerušoval. „Už jsem dlouho neslyšel, že by se ti zdál. Měl jsem za to, že už ses ho zbavil. Pověz mi tedy, co se ti vnoci zdálo.“

David klesne do křesla, vněmž zapraská, aolízne si rty. Pak zavře oči.

„Byl stejný jako vždycky,“ začne. „Vtom snu byla noc ajá jsem utíkal přes ohromnou louku. Někdy přes ni běžím sám, ale tentokrát se mnou běžel ještě někdo. Občas to tak je. Nikdy ale nevidím, kdo to je. Jediné, co vím, je, že běžím nebo běžíme, abychom si zachránili život. Musíme doběhnout až na konec louky. Tam budeme vbezpečí. Tohle už přece víš.“

„Aněkdo vás pronásleduje?“

„Přesně tak. Ale nevím kdo. Nevím ani, proč utíkám, vím jen, že mám příšerný strach. Aje tma. Někdo na nás volá, ale neslyším, co říká. Pokud nás chytí, stane se něco strašného.“

„Ajak ten sen skončil tentokrát?“

David otevře oči apodívá se na Johana, který se kněmu mezitím naklonil. Odraz světla zjeho brýlí se na stěně posunul okousek blíž.

„Ještě než stihneš zahlédnout toho, kdo tě pronásledoval,“ doplní Johan apokývá hlavou.

Pak si sundá brýle aprsty si zmáčkne kořen nosu.

„Kdo?“

„Kolegové.“