Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Camille de Peretti

Neznámá z portrétu

Z francouzského originálu L’Inconnue du portrait,
vydaného nakladatelstvím Calmann-Lévy
v Paříži v roce 2024, přeložila Veronika Lásková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2025
jako svou 10027. publikaci.

Redakce Jakub Marek
Korektura Lenka Češková
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Obálka Aneta Cikánová
Tisk a vazba FINIDR, spol. s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2025

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

L'Inconnue du portrait by Camille de Peretti © Calmann-Lévy, 2024
Translation © Veronika Lásková, 2025
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2025
Cover Design © Aneta Cikánová, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-997-3 (ePub)
ISBN 978-80-7625-996-6 (pdf)
ISBN 978-80-7625-906-5 (print)

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, místa i události jsou dílem autorčiny obrazotvornosti nebo jsou použity v rámci fiktivního vyprávění. Jakákoli případná podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zemřelými, událostmi či místy děje je zcela náhodná.

Věnováno Rosalind Franklinové

FAKTA

V roce 1910 namaloval Gustav Klimt portrét velmi mladé ženy: byla na něm zobrazena ze tříčtvrtečního profilu, s rozpuštěnými vlasy, kloboukem, kožešinovým boa kolem krku a odhalenými rameny.

Obraz nazvaný Backfisch (Portrét mladé dívky)1 byl v roce 1916 vystaven v Galerii Miethke ve Vídni a koupil ho neznámý muž, po němž nezůstala v dobových záznamech žádná stopa.

V roce 1917, tedy pouhý rok před svou smrtí, mistr z neznámých důvodů obraz přepracoval: odstranil klobouk i šálu, ramena překryl bílým šátkem s květinovým vzorem a vlasy svázal do počestného drdolu.

Roku 1925 pak zakoupila Galleria d’Arte Moderna Ricci Oddi v italské Piacenze Klimtův obraz s názvem Portrét dámy, aniž by tušila, že se jedná o přemalbu původního Portrétu mladé dívky.

Teprve v roce 1996 studentka dějin umění na tamní univerzitě Claudia Magaová prokázala, že ve skutečnosti nejde o dvě různá díla, z nichž první se ztratilo, nýbrž o jeden a tentýž obraz, byť značně přepracovaný.

Krátce po tomto objevu, 22. února 1997, došlo v muzeu za podivných okolností k vloupání a obraz zmizel podruhé.

Vyšetřování uvázlo na mrtvém bodě až do léta 2016, kdy se lupič italské policii k odcizení díla přiznal. Obraz již u sebe neměl, ale osoba, která si u něj krádež objednala, prý slíbila dílo po dvaceti letech opět vrátit.

V roce 2019 zahradník ze zmíněné galerie objevil při odstraňování břečťanu ze zdi pytel na odpadky a v něm dokonale zachovalý obraz.

Žádný kunsthistorik, kurátor ani policejní vyšetřovatel nemá tušení, kdo byla ona mladá žena zachycená na portrétu ani jaká tajemství se skrývají za pohnutou historií její podobizny.

ČÁST PRVNÍ

Ke dni se vzdouvá a pak mizí
ta tragédie stále táž a dál
hrajeme v ní, však je nám cizí
a její šílenoční trýzeň, žal
se jako trní, které usmívá se,
ověnčí aureolou v jemné kráse.

Georg Trakl2, „Tři sny“

1

„Aby se leskly, musíš na ně plivnout!“

Kluk vyjeveně vykulil oči. Mohlo mu být něco kolem dvanácti a jeho pleť měla pod vrstvou špíny na obličeji našedlý odstín.

„Plivat jim na boty, to si děláš srandu?“

Isidore se nenechal vyvést z míry.

„Říkám ti, že musíš plivnout. To přímo milujou.“

Isidore to předvedl svým osobitým způsobem, tedy žádný dlouhý vodotrysk slin, ale drobný pohyb rtů: tfuj, tfuj, tfuj. Vystřeloval plivance v podobě malinkých kuliček, které dopadaly na kůži, praskaly a působily nikoli nechutným, ale spíš osvěžujícím dojmem. Už dva roky pracoval jako čistič bot a sídlil se svou židlí, krabicí a plechovkou naproti vstupu do parku Bowling Green, který uzavírala kovaná železná brána s hroty na vrcholu. Nebyla to nejhorší obživa, deset centů za jedno náležité vycídění. Většina zákazníků byla velkorysá a někteří mu dávali i dvakrát tolik, takže patřil mezi nejlépe placené cídiče bot ve městě.

„Jak se doopravdy jmenuješ?“

„Gabriel.“

„Tak proč ti všichni říkají Boba?“

„Nevím.“

Isidore si nebyl jistý, jestli to kluk zvládne.

Krém na boty si vyráběl sám ze včelího vosku a mýdlových vloček, které míchal s terpentýnem a vařící vodou. A k tomu ještě trochu šťávy z červené řepy, aby se boty pěkně leskly. Tohle tajemství neprozradil živé duši. Jeho kámoš Ben čistil obuv pomocí banánových slupek. Staré hadry jim dodával pan Schmidt.

Ovšem pro závěrečné naleštění bylo potřeba plivnout, tfuj, tfuj.

Vyčistit jeden pár bot mu zabere pět minut a ve špičce před otevřením burzy a po jejím uzavření jich zvládne za hodinu klidně deset. A považte, že schopný dělník v továrně bere dvacet dolarů týdně.

„Jen si to spočítej… Za den jich zmáknu tak třicet, takže mi denně pánové zaplatěj tři dolary, někdy i čtyři, což dělá osmnáct týdně, kamaráde!“

Isidore se trochu předváděl, ale pro kluka jako Boba by i šestnáct dolarů týdně znamenalo obrovskou sumu.

„To víš, jde hlavně o to, kam si sedneš.“

Isidorovo tajemství spočívalo v tom, že se tvářil pořád vesele a bodře. A se zákazníky se dával do řeči. Když se usmíval, modré oči mu bystře jiskřily.

„Tak jak se dneska máme, vašnosto, jakpak jdou obchody?“

Měl roztomilou tvářičku, což bylo jeho jediné štěstí, protože v devatenácti byl na tuhle práci opravdu už příliš starý.

Isidore nepatřil k lidem, kteří by si dělali plány do budoucna: život promýšlel za pochodu a tato bezprostřednost ho nejednou vytáhla z bryndy. Holt si vždycky dovedl poradit. Navíc uměl přijímat rány a odejít bez mrknutí oka. No co, to se stane. Jeho zákazníci, pánové v cylindrech a kalhotách s puky, byli stejného názoru: jaká škoda, že tak šikovný chlapec akorát čistí druhým boty.

Zato s místem na práci měl Isidore kliku. Usadil se tu přesně ve chvíli, kdy bývalý čistič od Bowling Green odešel, a nikdo se ho neptal, jak k tomu fleku přišel nebo jestli se s někým dohodl. Všichni kluci, kteří s tímhle řemeslem začínali, dobře věděli, že chodník patří tomu, kdo si ho uhlídá. Isidore zažil tvrdou výchovu, kdy neměl nárok na něhu ani na rozmary. Nepatřil k dětem, které v Central Parku s nastrojenou chůvou za zadkem pouštějí lodičky na jezírku.

„Tak jak se dneska máme, vašnosto, jakpak jdou obchody?“

Muž natáhl k Isidorovi nohu. Nebyl to nikdo z pravidelných zákazníků, ale podle bílého límce a vázanky se širokými proužky bylo zřejmé, že taky pracuje v oboru. Isidore se ihned pustil do díla, energicky a rázně, jak to mají bankéři z Wall Street v oblibě.

„Obchody jdou jedna radost, chlapče! Všechno pořád roste a roste!“

„Máte taky RCA3?“

„No bodejť, chlapče, bodejť. Zajímáš se o technické novinky?“

„Zajímám se o všecko, vašnosto.“

Boba na Isidora zíral jako tele na nová vrata. Neměl ani potuchy, co je RCA, a přitom to bylo v tuhle chvíli největší terno. Někteří říkali, že jednou budou možná rozhlasové přijímače i v autech! Všichni Isidorovi zákazníci akcie téhle firmy kupovali. A taky společnosti Coca-Cola, protože kvůli prohibici vyskočila jejich hodnota za měsíc o pětadvacet procent. Jestlipak ho Boba dokáže nahradit? Hodilo by se to. Každopádně Isidore už pucovat boty nebude, o tom je rozhodnuto.

Kvůli Lotte.

Tfuj, tfuj, tfuj. Isidore zaťal čelisti a zrychlil pohyb hadříku. Na klienta se usmíval, ale s ostatními dětmi z ulice, krysami jako byl sám, se rozhodně nemazlil. Jestli Boba převezme jeho živnost, krabici s kartáči a židli, zkrátka celý zlatý důl jménem Bowling Green, musí mu projevit náležitou vděčnost a oddanost.

Isidore mu mohl svoje místo i recept na kouzelný krém na boty prostě přenechat a vybírat za to od kluka malou provizi, jenže ve skutečnosti mu šlo hlavně o užitečné tipy. Od chvíle, kdy se rozhodl a vsadil svou budoucnost na burzu, si nemohl dovolit šlápnout vedle. Všichni spekulovali, tak proč by to nemohl zkusit i on? Palcové titulky v novinách denně hlásaly, jak neznámí šťastlivci přišli bezpracně k ohromným penězům jen proto, že měli kuráž se do toho pustit. Neskutečné sumy během chvilky. A Isidore má přece taky za ušima.

„Tak jak se dneska máme, vašnosto, jakpak jdou obchody?“

Osmnáct dolarů týdně mu bohatě stačilo na nájem za pokoj, kde bydlel s kamarádem Benem, na ucházející kávu, salám, kyselé okurky a příležitostně i nějaké to pivo od podloudníka. Ale obecně na pití moc nebyl a nestál o potíže s policií. A dát 35 centů za gin s tonikem v ilegálním baru, děkuju pěkně, vždyť by mohl přijít o zrak. Ve městě kolovaly děsivé historky o pančovaném alkoholu s příměsí technického lihu, po kterém člověk oslepne.

A díky osmnácti dolarům týdně si Isidore mohl dovolit chodit s kámošem Benem v neděli na tancovačku do Loewova divadla na Coney Islandu. Nebyl sice nejlepší tanečník, ale dalo se říct, že holky na něj letí, a většinou si jejich přízeň dovedl získat.

Na Coney Islandu se to v neděli jen hemžilo lidmi! Mísili se tu dělníci, studenti, námořníci, překupníci drog a hráči baseballu. Chodily sem celé rodiny, děti se koupaly a pištěly radostí, pláže přetékaly lidmi, mohli jste si koupit zmrzlinu, ale hlavně tam byl Cyklon, největší horská dráha na světě! Na Cyklonu se vám ježily vlasy hrůzou. Isidore si umiňoval, že až na něj jednou vezme holku, která za jízdy nebude ječet, tak se s ní ožení. Když poprvé nastoupil do vozíčku a ocitl se v poloze kolmo k zemi, takže si musel držet hlavu, aby se mu nezvrátila dozadu, myslel, že ho trefí šlak. A ještě chtěli za lístek pětadvacet centů.

„Díky, pane, pěknej den!“

Boba popadl hadřík.

„Můžu příštího zkusit já?“

Isidore přikývl a vrazil si pěsti do kapes.

„Dobře, ale nezapomeň se ho zeptat, jak jdou obchody, jasný?“

Rozhodl se s touhle profesí praštit kvůli Lotte, dívce s tlustým blonďatým copem, v bílých šatech a malinkých, krásně naleštěných střevíčcích. I kdyby na horské dráze křičela, bylo by mu to fuk: její porcelánová pleť a tváře růžové jako panenka pro něj představovaly ztělesnění dokonalosti. Poprvé ji uviděl, když stála v hloučku rozesmátých kamarádek. Skupinku doprovázela žena jistého věku, zřejmě gardedáma. Odhadoval, že to bude nějaká teta nebo sestřenice, každopádně na něj ta stará paní podezřívavě zahlížela. Jenže na Coney Islandu panoval rozjařený ruch a jemu se uprostřed halasu a smíchu podařilo k dívce nenápadně přitočit a zeptat se jí, jak se jmenuje.

„Lotte.“

Německý přízvuk zazněl mladíkovi v uších sladce jako cukrkandl.

„Lotte? Rád tě poznávám, já jsem Werther.“

Odpověděl jí jen tak od boku a Lotte údivem otevřela pusu dokořán, protože žádný kluk jejího věku nečetl Goetha, aspoň pokud jí bylo známo.

Němečtí přistěhovalci si v Americe od velké války příliš nevyskakovali: protiněmecká propaganda jela na plné obrátky a nepřipadalo v úvahu, že by děti ve škole probíraly Utrpení mladého Werthera místo třeba Dobrodružství Toma Sawyera. Lotte pochopitelně nemohla vědět, že zmíněné dílo bylo jednou z mála knih, které Isidore kdy přečetl. Jenže pro mladého čističe bot v tom tkvělo víc než pouhé štěstí: byla to ruka osudu.

Stará teta jejich nadšení rychle zchladila. Když chlapec zkouší s dívkou mluvit o literatuře, zavání to nemravnými spády. Jako selka, která vidí obcházet lišku, chtěla svoje bílé husičky odvést do bezpečí. Naštěstí pro Isidora však slečny trvaly na tom, že si musejí dát ledovou tříšť. Mladík vycítil, že nemá času nazbyt, a tak se honem Lotte vyptával, na které chodí gymnázium (Spence, Upper East Side), jestli už byla na horské dráze (jenom jednou, kamarádky se hrozně bály, ale ona ne), jestli chodívá v neděli na Coney Island často (ano, hlavně když je hezky), a nakonec nadhodil, že se tu teda příště třeba zase potkají (možná).

Položil jí všechny ty otázky ve správném pořadí, aby nepůsobil příliš dotěrně, a věnoval jí svůj nejzářivější úsměv, ten speciální, díky němuž mu zákazníci vždycky přihodili pěťák navíc. A pak čekal na následující neděli tak netrpělivě jako dosud na žádný den v životě.

Od první chvíle byl tím děvčetem posedlý. Potřeboval vědět, kde se právě nachází, co dělá, kam se chystá a jestli na něj myslí stejně jako on na ni.

Kámoš Ben si z něj utahoval: „Vždyť ji v tom davu ani nenajdeš!“ Ale Isidorovi netrvalo dlouho, než ji v hloučku rozjařených kamarádek objevil. Sotva zahlédl její blonďatý cop, už ucítil, jak uvnitř celý hoří. Byla tam a taky si ho všimla. Vydal se přímo k ní, bez ostychu a bez zábran. Navázali na předchozí rozmluvu, aniž museli absolvovat dlouhé úvody či trapné mlčení. Zasypal ji otázkami, toužil se o ní dozvědět všechno, celou ji vstřebat. Jen se na ni nesměl moc dívat, protože z Lottiných úst, ramen i drobných ňader, která tušil pod jemnou látkou bílých bavlněných šatů, se mu točila hlava. Když pak musela odejít, vzal ji za ruku a ona trochu ucukla. Isidore se cítil hrozně pokořený.

A přece příští neděli přišla zase. Stejně jako tu následující a všechny ostatní. A Lottiny kamarádky se začínaly chichotat, sotva se Isidore objevil.

Pán v kravatě vložil Bobovi do dlaně deseticent. Klučina mu plivl na boty ze všech sil a rozhodně se nedalo říct, že by se dost nesnažil.

„Poslouchej mě dobře, Bobo, já ti tenhle flek rád přenechám, ale musíš se postarat, aby s tebou mluvili.“

„A o čem se mnou mají mluvit?“

„No přece o svojí práci, co mají v plánu a tak. A večer mi to pak všechno hezky vyklopíš, chápeš?“

Boba očividně nechápal nic.

Lotte vyprávěla Isidorovi o své rodině. Byla dcerou německého inženýra, který přišel do New Yorku jako dvaadvacetiletý a vypracoval se na magnáta v oboru ústní hygieny, což bylo pěkné nadělení. Mladík to zprvu nepochopil. Když Lotte říkala „tatínkova továrna“, myslel si, že její otec pracuje jako dělník v továrně na zubní pastu. Teprve po několika nedělích mu došlo, že továrna zmíněnému tatínkovi patří. Koupil si pak tubu pasty Chlorodon – Svěží chuť a každé ráno ji svědomitě vyplivoval do umyvadla a tvářil se přitom zasněně. Nepřiznal před Lotte, že se živí cíděním bot, ale v zájmu věrohodnosti jí řekl, že prodává boty v obchodě. Podobně jako všichni lidé, kteří věří ve svou šťastnou hvězdu, aniž by k tomu měli sebemenší důvod, se Isidore dopustil omylu: ať boty čistí nebo prodává, jako nápadník nemá u Lotte šanci. Při pohledu na zklamání v dívčině tváři se mu zatmělo před očima. Avšak v devatenácti letech působí nesnáze na lásku jako vítr na oheň: malý plamínek zadusí, ale velký ještě víc rozdmýchají.

* * *

„Většina chlápků, kterým budeš pucovat boty, pracuje na Wall Street. Zeptáš se jich, jak jdou obchody, jako jsi to viděl dělat mě, a pak jim řekneš: ‚A do čeho se teda teď vyplatí investovat, vašnosto?‘ Důkladně si zapíšeš za uši, co ti odpoví, a večer mi to vždycky pěkně zopakuješ. To není zas tak těžký, ne?“

„Není.“

Isidore si Bobu vybral proto, že ten klučina měl z celé irské čtvrti ten nejnevinnější kukuč.

Už nějakou dobu si totiž představoval, že Lotte náhodou půjde kolem brány do parku Bowling Green a že se setkají tváří v tvář, on s kartáčem a hadříkem v ruce. Ta situace ho pronásledovala v nočních můrách. A tak bylo rozhodnuto: Boba se ujme jeho živnosti. Isidore u něj zůstane ještě dva tři dny a podívá se, jak mu to jde, a pak už kluka nechá, ať plive místo něj.

2

Pokojík ve druhém poschodí tonul v husté tmě, která těžce spočívala na matce i dítěti oddychujícím s otevřenou pusou. Martha zaslechla zvonění k ranním modlitbám: bylo šest hodin. Natáhla ruce k provizorní kolébce, kterou pro ni hodný soused z prvního patra vyrobil z bedýnky, a vytáhla z ní děťátko. Vyhrnula si košili a přiložila dosud spícího chlapečka k teplému prsu.

Buclaté ručičky sevřely bradavku a ukápla slza mléka. Dítě začalo tiše sát. Nebylo to plačtivé miminko, vlastně sotvakdy zaplakalo. Dokonce i v den porodu si Martha nejdřív myslela, že přišlo na svět mrtvé, protože nevydalo ani hlásku. Možná by to tak bývalo pro oba lepší. Přitáhla si pokrývku, bylo chladno. Dítě ji teď už docela silně tisklo a ten pocit byl bolestivý i slastný zároveň. Jediným oknem v místnosti vyhlédla ven: ještě nezačalo svítat. Sání se zpomalilo, dítě bude mít brzy dost. Počkala ještě pár minut a oddalovala okamžik, kdy bude muset položit nohy na studenou, zaprášenou podlahu. Nakonec ještě celá rozespalá dotápala ke svíčce a škrtnutím zápalky ji rozsvítila.

Po pokoji se rozlila slabá záře a objevily se obrysy stolu v koutě a almary, kam Martha ukládala prádlo i jídlo. Mladá žena se shýbla ke kamnům a prohrábla žhavé uhlíky. Večer vždycky pořádně naložila a ráno přidala jen malinkou hroudu uhlí, víc nebylo potřeba, děťátku bylo už osm měsíců a pěkně zesílilo. Postavila na plotnu konvici s vodou na kávu. Zaslechla, jak soused za stěnou zachrčel. Byl to surovec, který mlátil svou ženu a lhostejně ji pumpoval. Přebalila miminko a pak ho oblékla.

Ruce ji svědily. Večer si je vždycky natřela trochou másla, ale i tak se jí od ekzému loupala kůže, hlavně na kloubech palců. V továrně posílali každou novou dělnici nejdřív ke kádím, kde se do vody přimíchávaly přípravky, po nichž zůstávaly na rukách rudé skvrny, co nesnesitelně svrběly. Martha věděla, že se nesmí škrábat, jinak to bude ještě horší. Stříhala si nehty úplně nakrátko, ale svědění ji pronásledovalo i ve snech. Ráno mívala ruce zakrvácené a na povlečení fleky.

Zběžně se upravila: vlasy splývající téměř až k bokům si zavinula do pevného vysokého drdolu a opláchla si obličej studenou vodou, která ji konečně dokonale probrala. Jakmile byla hotová, ukrojila si krajíc chleba, zbytek bochníčku znovu zabalila do utěrky, kávu zhltla z hrnku vestoje, přičemž si už dítě přidržovala na boku. Natáhla mu silný pletený kabátek a přehodila si přes ramena šál: neměla času nazbyt.

Dům, kde bydlela hlídačka, stál přímo naproti továrně, což se výborně hodilo. Žena hubená jako kočka, kterou někdo zachránil před utopením, mívala na starosti celkem sedm dětí, které si u ní odkládaly škubačky peří. Nebyla to špatná chůva, ale měla svoje nálady. Chvílemi se usmívala a sršela energií, a vzápětí se tvářila podrážděně. Nosila dlouhou modrou zástěru umazanou od soplů a slz, protože jí do ní malí svěřenci plakali i smrkali.

„Dobrý den, paní Pratová.“

„Dobré ráno, Martho.“

„Můžu vám ho tu nechat?“

Dítě natáhlo k chůvě ručky a žena si ho s úsměvem převzala. Kdyby to se všemi drobečky bylo tak snadné jako s tímhle.

„To víte, že jo, jen utíkejte. Na shledanou!“

Cena za hlídání zahrnovala i misku polévky pro matky, které dosud kojily. Vyběhly z továrny s nalitými prsy, vypily polévku na jeden hlt, nakojily maličké a hned zase utíkaly zpátky – tak to měly prakticky zařízeno.

Martha se postavila do dlouhé fronty před branou továrny. V mrazivém ranním vzduchu se tam tlačila bezmála stovka dělnic, všechny s vlasy zavinutými do drdolu. Práce začínala v sedm ráno a končila o dvanáct hodin později. Martha stávala u kádě spolu se dvěma dívkami podobně silnými jako ona. Anna a Zita. První měla pihovatý obličej a veselou povahu, druhá nosila velké břicho jako protiváhu, když zabírala bidlem.

Kádě byly umístěny kousek stranou od hlavní budovy, protože se od nich šířil nepříjemný zápach. V prvních dnech z něj Marthu bolívala hlava, ale časem si zvykla. Továrna se specializovala na výrobu vojenských péřových chocholů. Peří vždy dorazilo už mokré a těžké od směsi lihu a slané vody, která sloužila k dezinfekci.

Martha, Anna a Zita měly na starosti odmašťování. Sypaly do kádí pytle peří a promíchávaly béžovou vodu, která od čisticího prostředku získávala mléčný odstín. Plavaly v ní tisíce šedých jeřábích per, slepených a s propleteným chmýřím. Po chvíli začalo víření špičatých brků a drobounkých lopatek působit hypnoticky a v tom okamžiku to chtělo obrátit směr míchání, až se konečně ta křehká, lepkavá pírka oddělila jedna od druhých. Byla to monotónní, fyzicky náročná dřina, ale Martha byla ve svých sedmnácti tvrdá jako křemen. Moc toho nenamluvila, daleko míň než její dvě kamarádky, a přece si ji Zita s Annou brzy vzaly pod ochranná křídla. Snad jim jí bylo líto. Z očí jí vyzařovala smutná mírnost, jako by měla srdce zatížené kamenem mlčení.

„Sestro bouřlivé zasmušilosti / ejhle, potápí se úzkostný člun / pod hvězdami, / mlčícím pohledům noci.“4

Martha měla kdysi možnost poslechnout si jednoho večera básníky, jak recitují své verše, a nikdy na ten nádherný zážitek nezapomene. Konečky prstů se dotkla krásy, ne nadlouho, jen aby stačila zjistit, že existuje poezie a že není pro ni.

Počkala do konce zimy, kdy už bylo dítěti půl roku a byl nejvyšší čas. Naložila do kočárku s vysokými koly těch pár věcí, co vlastnila, nepatrné úspory si zašila pod lem sukně, upevnila si drdol a vyrazila časně zrána proti proudu Dunaje, aniž měla v plánu cokoli jiného než opustit císařskou metropoli Vídeň, oslňující nádherou a dokonalými fasádami, koňskými povozy a vrčícími automobily. Vídeň a její chodníky, kde elegantní dámy s klobouky zdobenými peřím míjejí ty, jimž se přezdívá „holky za čárou“, jelikož policie oddělila neviditelnou linií tu část dlažby, kterou měly vyhrazenu k lovení zákazníků. Ve Vídni se to hemžilo nevěstinci, nočními kluby a jinými kabarety. Ženské zboží se nabízelo zcela veřejně v každou denní i noční hodinu za nejrůznější cenu. Opatřit si holku na čtvrt hodiny nebo celou noc nestálo pány v cylindrech a černých fracích o mnoho víc námahy než koupit si krabičku cigaret. Dvě stě korun za tanečnici z Opery, dvě koruny za špatně oblečenou poběhlici z ulice. Martha nebyla blázen: ve své situaci by dříve či později skončila v unaveném zástupu smutných a vyhladovělých žen, které neradostně prodávají rozkoš a končí bez výjimky v nemocnici. Je hezká, dokonce jednou stála modelem malíři. Ale má svou čest.

Teď vedla život staré dámy, chodila čistá a upravená. Neutrácela za nic než za jídlo, bydlení a chůvu pro malého. Žádné tancovačky, zábava ani pití. V neděli nosila do prádelny dětské oblečky a pak pro očistu duše zašla na mši, kde mohla v chladném tichu kostela vzpomínat na ztracenou lásku. Její jediná hříšná pýcha – vedle toho, jak si považovala své domnělé svobody – spočívala v tom, že nikomu nic nedluží.

Tlačila kočárek třicet kilometrů za Vídeň a zastavila se v Leobendorfu pod červeným vývěsním štítem hostince. Vešla dovnitř a zeptala se u kasy, zda by nepotřebovali výpomoc. Hostinská si ji změřila od hlavy k patě.

„Běžte se zeptat do továrny na peří, za městem u hlavní silnice. Tam najímají takové, jako jste vy.“

Uvědomovala si, že hledání práce s malým dítětem v náručí je balancování nad propastí. Spoléhala však na to, že v továrnách se na mladé svobodné matky nehledí tolik skrz prsty a že na vesnicích obecně se rodí možná víc nemanželských dětí než manželských.

„Ale jestli chcete, mohla byste si u mě nechat maličkého, než se vrátíte.“

„Vážně? Vy byste mi ho pohlídala? Uvidíte, je moc hodný, nikdy nepláče.“

Žena přikývla.

„Já odchovala sedm capartů, tak ať si třeba i pláče… mě to nerozhází. Ale moc dlouho se tam nezdržujte!“

Dílovedoucí chtěl vědět, jestli má nějakou praxi.

„To ne, ale umím vzít za práci.“

Nebo aspoň doporučení?

„Taky ne, ale jsem poctivý děvče.“

To mu stačilo.

Od té doby se shrbenými zády míchala na hladině vody vrstvy peří a vnímala, jak dny plynou. Když uléhala celá ztahaná večer ke spánku s dítětem u prsu, teplo toho drobného tělíčka ji uspávalo a mnohdy ani neměla sílu odložit ho do kolébky, kterou pro ni vyrobil pan Gruber.

Tenhle soused měl pro Marthu slabost. Na ctitele byl už moc starý, a přece ho Martha mohla požádat prakticky o cokoli a on jí vždycky vyhověl, „jen tak, jako sousedskou výpomoc“.

Smával se na malého a uměl hezky smeknout čepici, když se míjeli na schodech, jako by Martha byla dáma, ačkoli ve skutečnosti byla úplná nula. Několikrát jí nabídl frťana šnapsu „na přátelství“, ale ona odmítla.

I dnes večer u ní zaklepal na dveře.

„Paní Martho, promiňte, nerad ruším, ale donesl jsem vám kousek jablečného koláče.“

Zůstala stát na prahu.

„Mockrát děkuju, pane Grubere, jste moc hodný, ale neměl jste si dělat škodu.“

Muž se na ni usmíval.

„Jakpak se má děťátko?“

„Dobře, díky za optání, je moc hodný.“

„A teď spinká?“

„Ano.“

„Ale ten koláč mu nedávejte, pozor, je tam totiž rum.“

Pan Gruber se dal do smíchu, avšak Martha měla dojem, že to zní trochu nuceně. Byla strašně unavená a věděla, že by měla staříka pozvat dál a dát si koláč spolu s ním, jenže něco, co sama nedokázala pojmenovat, něco neodbytného v naléhání toho muže ji nabádalo k ostražitosti. Jistě, byl pozorný a přívětivý a ona byla tak sama, tak proč by odmítala laskavé přátelství souseda?

Nechtěla rozhodně působit nezdvořile. Pořád ještě držela ruku na klice. To, jak pan Gruber stál u samých veřejí, lehce předkloněný a docela blízko u ní, v ní probouzelo neklid. Bylo to cosi neuchopitelného, jako předtucha, nejasný nepříjemný pocit. Mlčky se na ni dál usmíval. Dalo by se to nazvat opičím úsměvem, i když Martha v životě žádnou opici neviděla. Měla dojem, že se jí vnucuje, jako by jí beze slov nakazoval, aby respektovala jeho mužské postavení. Odmítnout ho by byla strašná urážka. Její povinností je mu tu situaci usnadnit.

Snažila se uklidnit, potlačit ten divný pocit, který jí stahoval hrdlo. Má jen divokou představivost. Pan Gruber je hodný starý pán, který jí chce pomoci, protože je mu jí líto, a ona věděla, že probouzí soucit u spousty lidí. Kdyby měla dost odvahy, pokusila by se to vyčíst sousedovi z očí, protože se bláhově domnívala, že oči nikdy nelžou. Jenže právě ze strachu, že v nich spatří něco jiného než laskavost, stála dál s pohledem přibitým k podlaze. A tak jí to ještě víc slušelo nebo snad působila křehčeji, kdoví co si v tu chvíli soused z prvního patra myslel o sedmnáctiletém děvčeti, které se nechalo přivést do jiného stavu a uteklo s děckem z Vídně, aby se uchýlilo do tohohle ošuntělého penzionu.

„Jste v pořádku, Martho?“

Položil jí ruku na rameno a ona ztuhla.

„Rozumíte, dělám si o vás starost, vždyť to není jen tak, být mladou maminkou…“

Teď se zdálo, že mluví upřímně, a tak se na okamžik uklidnila, snad se ty špatné myšlenky zrodily jenom v její hlavě. Vždyť pan Gruber je tak starý, že by mohl být jejím dědečkem!

„Jen se o mě nestrachujte, pane Grubere, jste moc hodný. Ale to víte, směny jsou dlouhé, jsem hrozně unavená, asi potřebuju víc spát.“

„Ovšem, rozumím, tak v tom případě…“

Tentokrát se na ni zadíval upřeně, zorničky rozšířené chtíčem. Martě přeběhl mráz po zádech.

„V tom případě… dobrou noc, Martho.“

Srdce se jí rozbušilo tak silně, až se lekla, že pan Gruber její strach uslyší. Z posledních sil ze sebe vypravila: „Dobrou noc, pane Grubere, a děkuju za koláč.“

Zavřela za ním tak pomalu, jak to jen dokázala, aby nedala najevo, že pochopila. Odteď se ho bude bát, kdykoli se na chodbě potkají. Přitiskla ucho na tenkou dřevěnou desku dveří a poslouchala, jak muž poklidně sestupuje zpátky po schodišti, jako by záměrně důrazně našlapoval na každý schod, jako by jeho kroky říkaly: Já se vrátím.

3

Michelle měla viditelně čtyřicítku za sebou, peroxidové blond vlasy apod rolákem, který považovala za elegantní, se jí dmulo tuhé poprsí vylepšené silikonem. Pro dnešní příležitost si jako doplněk zvolila náhrdelník zfalešných perel amohutné pozlacené náušnice ve stylu Angeliky Neroové, oné tvrdé byznysmenky, zníž míval nahnáno iJ. R. vseriálu Dallas. Itak si ale musela pod stolem položit dlaně na kolena, protože se jí třásly. Zadívala se na svoje pěstěné nehty, perleťově korálové adokonale vypilované do mandlového tvaru. Nesmí se nechat zahnat do kouta: koneckonců tady je zákaznicí ona.

Doma sdcerou nebo mezi kamarádkami mívala Michelle pěknou vyřídilku anebrala si servítky. Už si zažila svoje ajen tak něco ji nerozházelo. Jenže tady, vkobercem vystlané kanceláři na vrcholu skleněného mrakodrapu svýhledem na široké, liduprázdné ulice Houstonu, jí nějak vyschlo vkrku.

Když někdo zavedl řeč na to, jak přišla na svět její dcera, Michelle soblibou říkávala, že to byla „nehoda“ způsobená špatně nasazeným kondomem. Proč zrovna toho dne as tímhle zákazníkem? Zvedla pak vždy oči kobloze asama si odpovídala: Každopádně co se stalo, stalo se!

„Říkáte očtyři roky později? Přesné datum si nepamatujete?“

„Můžu to zjistit. Mám ten časopis schovanej.“

„Ale když jste zjistila, že jste těhotná, tak jste se nepokusila podívat… co já vím, do záznamů?“

Do jakých záznamů? Ten advokát očividně neměl páru, očem mluví. Chlapi, co chodili kGigimu, platili hotově anenechali po sobě nikdy žádnou stopu, dokonce ani štamgasti zásadně neuváděli příjmení.

Advokát se zatvářil pochybovačně. Tak tomu ostatně bývalo vždycky, když tu svou historku někomu vykládala, ale ona si byla stoprocentně jistá: měla dobrou paměť na lidi akaždý obličej se jí natrvalo otiskl do paměti.

Když byly maličké Pearl čtyři nebo skoro pět, procházela Michelle náhodou kolem trafiky ana titulní straně jakéhosi finančnického časopisu si všimla fotky chlápka vkravatě. Koupila si jeden výtisk apřinesla ho domů dcerce se slovy: „Tak se podívej, tohle je tvůj tatínek!“ Obrázek si společně vystřihly anechaly zarámovat, aby celá věc získala oficiální punc. Šlo ogenerálního ředitele velkého průmyslového koncernu, akdyby se provalilo, že má nemanželskou dceru, pěknou reklamu by mu to neudělalo.

Miliardář. Když byla Pearl malá, občas na ni Michelle tuhle kartu vytáhla. „Jestli nejsi spokojená, postěžuj si tatínkovi!“ Dál však nikdy nezašla. Pearl se ostatně vychovala prakticky sama, bylo to bezproblémové dítě.

Michelle se nikdy nikoho opomoc neprosila, ovšem teď to bylo něco jiného, teď šlo obudoucnost její dcery.

„Na Kolumbijskou univerzitu? No to je neskutečné. Gratuluju vám!“

Michelle se advokátovým nadšením nenechala oklamat. Ostří slova neskutečné se jí zařízlo do ucha jako žiletka.

Že ji vzali na Kolumbijskou univerzitu? Na práva? Stakovouhle matkou, to je prostě ne-sku-teč-né.

Že se dcera prostitutky nemůže dostat na prestižní školu? Ať se jdou všichni bodnout! Kdyby byla zcela upřímná, musela by Michelle uznat, že ani ona tomu zprvu nechtěla věřit. Netušila, že její holčička je tak nadaná. Popravdě se oPearliny školní výsledky nikdy příliš nezajímala. Člověk nepotřebuje vysokou ktomu, aby to vživotě někam dotáhl. To si myslí jenom ti, co sami študovali, kdežto ostatním je to naprosto uprdele.

Její historka byla prostá avyprávěla ji už milionkrát.

„Když jsem šla kolem té trafiky, myslela jsem, že se mi to snad zdá. Ale byl to vážně on, ak tomu milionář!“

„Milionář, nebo miliardář?“

Bohorovný tón, kterým sní chlápek usazený za velikým lakovaným stolem mluvil, už se jí začínal zajídat.

„Snad chápete, co chci říct… prostě dost velký zvíře na to, aby holce zaplatil školu.“

Protože Kolumbijská nekolumbijská, ise stipendiem by si malá musela vzít půjčku aMichelle nechtěla, aby se holka hned zkraje života na třicet let zadlužila.

„Aznáte přesné datum početí?“

„To zrovna ne. Ale počkejte, narodila se vprosinci 1969, takže to muselo bejt vbřeznu toho roku.“

„Milá paní Alvezová, stakovými nepřesnostmi vaše historka usoudu neobstojí.“

„Aco kdyby se udělal test DNA?“

Právník se odmlčel. Vzhledem ktomu, že si za půl hodiny účtoval 100 dolarů, pomyslela si Michelle, že jeho mlčení má cenu zlata.

Byl to nejlepší advokát vHoustonu, tmavovlasý apodmračený. Mocný muž. Michelle se sevřelo srdce při pomyšlení, že ijejí dcera bude jednou patřit mezi podobné lidi, pokud se jim ovšem podaří uhrát tuhle kartu. Přišla za ním sama, protože to poslední, co by si přála, bylo vystavit malou řečem typu „ta vaše historka zní dost nepravděpodobně“. Když se poprvé doslechla otestech DNA, okamžitě si vzpomněla na otce svojí Pearl. Nikdy neměla chuť nechat se označovat za lhářku, ale díky těmhle novým testům už není místo pro pochybnosti achlapi musejí přiznat barvu.

„Takže jsem se vás právě chtěla zeptat na tohle: může člověk někoho přinutit, aby na ten test šel?“

Advokát si dal sodpovědí načas. Nečekal, že tahle vulgární ženská bude informovaná onejnovějších vědeckých postupech. Dosud se testy DNA používaly jenom kusvědčování vrahů, nikoli proti mužům popírajícím otcovství.

Michelle si všimla, že se pánovi za stolem zablýsklo vočích, apoznala, že ji intuice nezklamala: testy DNA jsou dobrý nápad.

Mívala celé dny puštěné rádio nebo televizi. Snad ze strachu, aby se neocitla sama snepříjemnými myšlenkami? Potřebovala zkrátka neustále slyšet jiný hlas než ten svůj. Hltala všechny možné pořady, reportáže, talk-show, rozhovory ifejetony abez zapnuté televize ani nedokázala usnout.

Dcera se jí vničem nepodobala, zejména ne fyzicky. Michelle měla tmavé oči amatnou, téměř tmavě žlutou pleť. Zato Pearl byla hned po narození tak bledá arůžová! Kamarádka Cynthia jí vporodnici řekla: „Měla bys jí dát jméno Pearl, dyť je úplně perleťová!“ Abrzy následovala další překvapení: holčička měla místo očí dvě modré kuličky! Po matce zdědila přece jen tmavohnědé vlasy, ale pod sebemenším slunečním paprskem hrály do kaštanového odstínu. Dnes zní byla krásná devatenáctiletá slečna srůžovými lícemi, znamínkem na tváři atrochu smutným pohledem.

„Pozor, neřekl jsem, že vám nevěřím, podle mě říkáte pravdu, ale představte si, co na to řekne soud!“

„Když se vás sakra ptám na testy DNA, tak je snad jasný, že jsem si na sto procent jistá!“

„Klid, paní, jen klid.“

Tuhle advokátní kancelář jí doporučil starý Max, bývalý šéf klubu UGigiho. Sám musel při rozvodu se třetí manželkou bojovat jako lev. „Věř mi, holka, že co se rodinnýho práva týče, je to naprostá špička.“

Michelle dlouho pracovala jako striptérka vjednom baru na předměstí Houstonu, ale noční směny ji unavovaly apostupně si našla pravidelné zákazníky. Spočítala si tenkrát možnosti as Maxovým požehnáním začala dělat na sebe. Poslední dobou brávala týdně šest až sedm klientů. To jí stačilo. Súsporami si moc hlavu nedělala ačas od času si skámoškami ráda trochu vyrazila zkopýtka skokainem ašampaňským. Nejvíc si potrpěla na šampaňské, to bylo na úrovni. Vtakových případech brávala nějakou tu šichtu navíc arozpočet řešila ze dne na den. Čím míň pracovala, tím líp se cítila, ale nebyla líná: když bylo potřeba zabrat, tak si mákla.

„Ještě mi prosím řekněte jednu věc: kpočetí došlo na území Texasu?“

„Ano.“

„Adítě se narodilo taky vTexasu?“

„Ano.“

„Výborně. Adomnělého otce jste neuvedla?“

Michelle nechápala, co má na mysli.

„Používá dcera vaše příjmení? Nepřihlásil se kní jiný muž, který nebyl jejím biologickým otcem?“

„Ne, teda… prostě má stejný příjmení jako já anikdo se kní nepřihlásil.“

„Skvělé. Takže by ztoho mohl být precedent.“

Precedent, to bylo slovo, které Michelle vtelevizi slýchala často. Advokát nicméně považoval za nutné myšlenku upřesnit.

„Akolik mě to bude stát?“

„Vůbec nic.“

„Jak to, nic?“

„Vaše dcera ví otom, že jste za mnou zašla?“

„Ne.“