JIŘÍ NĚMEC

ZÁPISNÍKY I

JIŘÍ NĚMEC

ZÁPISNÍKY I

(1960–1964)

TRIÁDA

© Jiří Němec – dědicové, 2018

© Robert Krumphanzl, 2018

ISBN 978-80-7474-236-1

ISBN 978-80-7474-235-4 (soubor)

ISBN (PDF) 978-80-7474-473-0

ISBN (ePub) 978-80-7474-474-7

ISBN (mobi) 978-80-7474-475-4

{Zápisy na samostatných listech}

20. VIII. 60, chata

Několik závěrů z debat St. Říše – Petrkov

Křesťanství přineslo morálku opačnou morálce tohoto světa. Pro svět je přirozené, že na ránu odpoví ranou, křesťanství káže nastavit druhou tvář. Zlo přemáhat dobrem. Milovat nejen přítele, což je lehké a přirozené, ale také nepřítele, proti čemuž se v nás cosi vzpírá. Toto „bláznovství Kříže“ je ovšem příliš „tvrdou řečí“ i těm, kdo již jsou zahrnuti v životní prostor křesťanství. Křesťanská církev, která je realisací Krista v tomto světě, musila proto vytvořit určité předpolí, najít určitou styčnou plochu s tímto světem, která by se stala odrazištěm k pravému jejímu poslání. Je to tzv. oblast dovoleného. Hned vysvětlíme, oč běží. Je to oblast, v níž je dovoleno a prospěšné – mít majetek, zabít někoho v sebeobraně, vést válku, a to dokonce i útočnou, je-li jí třeba k zabránění většího zla. Dolní hranice této oblasti je vymezena desaterem, horní evangelickými radami. Křesťanská katechese však často ulpívá na zdůraznění této oblasti, takže pak vzniká jakýsi optický klam, jako by v naplnění desatera spočívalo samo jádro křesťanství. Příliš často se také zdůrazňuje občansky-užitný aspekt křesťanství, jeho konservativní síla společenská a psychologická. Ve skutečnosti je v pravém křesťanském životě každá dosažená fáze opouštěna, negována pro fázi vyšší, ještě svobodnější pro Boha a Jeho vedení. Cesta Kristova, cesta Kříže, je otevřena pro každého křesťana a tato cesta nutně končí sebeobětováním.

Pohled na současnou společenskou situaci, spolu s pohledem na její minulé utváření, nás vede k vyslovení dosud neformulovaného pravidla. Zdá se nám totiž, že zmíněná oblast „dovoleného“ se v průběhu historie lidského rodu stále zužuje. Uvedu konkrétní příklad: válku. Současný stav je takový, že rozpoutání války by s největší pravděpodobností vedlo k zániku lidstva na této planetě. Tedy: tento odvěký prostředek řešení sporů a jeden z nejúčinnějších nástrojů zezvířečťování člověka je vyřazen samou vitální nutností lidstva udržet se při životě. Dovolme si několik závěrů: odpadne tedy jeden ze znelidšťujících prostředků společenského soužití, jenž z vážných důvodů byl zařazen do oblasti „dovoleného“. Má-li však být skutečně znemožněn, je třeba dobrých svazků mezi lidskými skupinami a ovšem také dobré orientace. Lidé tedy budou (opět, abych předešel zbytečným sporům, opakuji, že „v tomto smyslu, v tomto ohledu“) muset být lepší. Přinejmenším budou mít lepší podmínky, aby byli lepší. Zužuje-li se tedy oblast dovoleného, lidé musí stále více a více volit mezi pod-lidským a nebojme se říci: nad-lidským, totiž královskou cestou Kříže, jejíž živnou silou je jedině láska. Jak se zdá, tato láska bude i stále více tmelem společnosti, která, bude-li chtít vitálně obstát, bude muset i stále více odbourávat nejen jevy, jako jsou války (vyplývající z rozdělení lidského světa na drobné soupeřící skupiny, zpočátku držené pohromadě pokrevními vztahy, později vztahy ekonomickými), a tak naplnit beze zbytku přikázání „nezabiješ!“, ale také odstranit soukromé vlastnictví výrobních prostředků a přiblížit se tak dokonce, aspoň co do materiálních podmínek, evangelické radě chudoby. Z toho všeho vyplývá (na první pohled) překvapující pravidlo – totiž, že realisace konečného, pravého smyslu křesťanství je „en masse“ závislá na určitých historických podmínkách. Zdá se, že v průběhu historického vývoje je lidem udělováno, máme-li použít evangelijního podobenství, stále více talentů. Vždy ovšem platí, že lze z mnohého udělat málo a naopak, ale tím není nic změněno na tom, že dnešní člověk má prostě po stránce společenské realisace křesťanství lepší podmínky než třeba člověk ve středověku nebo v antice. Tato skutečnost historického podmínění člověka je dobře zachycena historickým materialismem a široce je aplikována také v díle Teilharda de Chardina.

Společenská realisace pravého jádra křesťanství je však nejen pouhou možností, ale máme-li tak říci pro společnost budoucnosti dokonce nutností. Romano Guardini v Konci novověku mluví o tom, jak právě v nadcházející masové společnosti jsou předpoklady k realisaci osoby v lásce (skrze „kamarádství“). Teilhard přímo ukazuje, jak socialisace vede k personalisaci a ještě víc: ji přímo vyžaduje. Ano – nebude-li společnost organisována láskou (rozumějme: postupně organisována láskou), nebude vůbec, neboť po zániku vitálních vazeb a vitálních pohonných pudů, které nyní ukazují převážně svou ničivou tvář, nebude, čím jiným lidskou společnost organisovat. Jedině láska bude schopna stmelit tu obrovskou masu, která bude muset spolupracovat, bude-li chtít dále žít. Nebude moci žít bez vědy, která je základem techniky, bez níž by nebylo obživy, a k tomu všemu je třeba spolupráce. Tak jako věda není možná bez perspektivy, ani lidská společnost ve svém soužití není možná bez lásky – tj. bez obětavosti a sebeomezení.

Oblast „dovoleného“ nikdy nebyla, abychom tak řekli, soběstačná. Vždy v ní byly jakési trhliny. Ale připusťme, že byla období, kdy se hlasatelé absolutní lásky zdáli notně excentričtí (a dodejme: protože jich bylo málo, a byli tedy v mnohém odkázáni jen na sebe a na svou individuální lidskou výbavu: skutečně byli excentričtí), zdá se však, že začíná doba, kdy tito lidé budou pravými tvůrci nové společnosti.

Pozn. 1.

„Křesťanský vojín“ – nepřichází již v úvahu, neboť před světem (i před křesťanským) je jen dvojí možnost – buď pod-lidské zničení atomovou válkou, nebo nad-lidský růst přemáháním zla dobrem, které nebude zakrývat svou tvář.

Pozn. 2

Heidegger i Guardini mluví o konci „humanismu“, je to vlastně konec „světa“. Mluvme méně apokalypticky – svět musí volit a rozhodnout o sobě samém a po té volbě, ať dopadne jakkoli, nezůstane již světem. Nezbývá mu než stát se buď pod-světem (atomovou pouští řídce obydlenou lidožrouty), nebo nad-světem, tj. lidskou komunitou, která bude udržována ne již setrvačností „zabezpečení“, nýbrž svobodou a nechráněností učinné lásky k bližnímu. Oblast „světa“ se ztenčuje, není však ještě rovna nule; se „světem“ nutno počítat, ale není pochyby o tom (nebojte se nechat hlasitě bušit své srdce!), že se blíží příchod Království a konec „světa“, za který se Kristus nemodlil.

První zápisník

6. 8. 1961 − 12. 5. 1962

6. 8. 61

„Pište deník“ − mi řekl – nařídil – V. H. „Zůstavit něco“ − obtisk – je to těžké právě pro mě, věřícího v křivku života každého z nás, která jde „napříč“ hmotou a duchem a uchovává vše. Půjde spíš o rozvinutí vnitřního dialogu, objektivaci, soustředění, sjednocení. Zapsat, ale pak se vrátit. Důležité: napsat o dvojím tomismu (tomismus „intence“ × tomismus „provedení“), Tomáš je mi mistrem v tom, jak spojit zjevenou perspektivu s nejprogresivnějším filosofickým aparátem své doby, takovýto dnešní Tomášův žák nemusí držet jedinou řádku historického, středověkého tomismu. Jiná témata: morálka – rozpracovat myšlenku mravního vynálezu, historické nutnosti (jež může být vskutku nevyhnutelná, aniž by jakkoli ospravedlňovala svou existenci, příklad: válka, jež je historickou nutností, a přesto zlem, jež někdy nutno na sebe vzít, přitom však vyznat, že je to zlo). Pojetí zla – vyjít z myšlenky odcizení, dále „emancipovaného elementu“, myšlenky parasitismu. Od odcizení, parasitismu hospodářského až po mravní a „ontické“ = smrt. „Ens est bonum“, zlo jen parasituje (proti Lutherovi). Myšlenka z Baudelairova deníku, že „pokrok spočívá v zahlazování následků dědičného hříchu“ a ovšem cesta z něj hic et nunc – vzít zlo na sebe, projít jím (ovšem ve stopě Toho, kdo zlomil jeho moc). Plán kompendia – nezůstat jen při kritice pěti Tomášových cest, ale napsat ono (ústní) provedení nového důkazu. Od úvahy o „dílčích smyslech“ dílčích lidských aktivit k úvaze o smyslu jejich úhrnu (transcendence smyslu, jeho „blednutí“ při snížení životní aktivity). Neprožitelnost absolutního smyslu v předkřesťanské situaci. Křesťanství odpovědí na předkřesťanskou naději. (Blondelovy formulace.) − Ještě ke zlu: v debatě se Sokolovými: srovnání pojetí zla u Bensona (závěr Historie Richarda Raynala poustevníka a Teilhardova v „Jak věřím“ [závěr]). Pro Bensona jde o hru, jeho poj. oslabuje vážnost zla: každý hraje roli, pouhou roli, má masku, která pak spadne. U Teilharda zlo vážné, ale bude z něho nalezeno východisko, bude řešeno. Bensonovo pojetí hluboké, ušlechtilé – jediné možné v statickém kosmu, Teilhardovo – pravé pojetí v konečně poznaném vývojovém vesmíru. Zajímavé je, že Tomášovo pojetí je potenciálně vývojové (a nejen Tomášovo, vlastně!), vždyť v Summě theol. při řešení této otázky cituje Augustina, že proto Bůh dopouští zla, aby z nich vyvodil dobra! Toto lze plně pochopit jen v kosmu s historií, vývojem! Odtud blízko k úvaze o středověku (viz starší úvahy, diskuse s p. Florianem atd.): středověká syntéza nenavázala na to pracovní, dynamické v životě společnosti (nebylo to ani možné v době, která neznala experimentu, tohoto vnucení myšlenky přírodě, a neznala jej právě z důvodů, jež následují −), nýbrž na ono statické, hravé, již konečné utvářené, jehož dokonalým pozemským obrazem je co jiného než − umění! Syntéza středověku je syntéza umělecká, syntéza stylisace, konec konců hry. Vnést pravidlo, symetrii... Nelze však beztrestně toto učinit, není-li zajištěna spravedlnost – nasycení všech. Proto pád. Středověk příliš rychle syntetizoval. Syntetizoval nejnižší (jež nutno beze zbytku odstranit – např. válku) s nejvyšším (např. hrou, božským uměním – liturgií), jež čekají však lidstvo až na konci časů (po „řešení“ soudem a naplněním). Jediné vysvětlení − nešlo to jistě jinak (povaha anticko-středověké vědy: nazíravost, „úcta“ – v jistém směru žádoucí i dnes!, dále: takto jedině bylo možno proniknout křesťanstvím vše, co tehdy bylo). Charakteristické jsou u všech středověkých akcí jejich konce – křižácké výpravy, Johanka z Arcu atd. – Středověkem začíná ona oblast dovoleného (válka!, zabíjení v sebeobraně, obohacování se), o níž jsem uvažoval loni.

Nyní začínám chápat Š. maximu o stálém zjednodušování vnitřního života, tendenci k jednotě. Být jedním, jediným, sjednoceným. (Monotheismus!, monogamie! − důležitá paralela.) Jistě bylo třeba té „rozptýlenosti“ – už proto, abych neopakoval Š. cestu (i on je „jediným“, tak jak si jej Bůh přál) −, ale nyní − rač mne vésti Sebou k jednotě!

K debatě s Láďou o „přirozeném“ a „nadpřirozeném“ − Scheeben zde poctivě vyznává, jak je to vše nejasné (i když nevidí, proč je to nejasné), cituje zdařilou pesimistickou formulaci Ripaldovu (spíš než pesimistickou vlastně úlevnou – jak jsem šťasten, že už se tím nemusím zabývat...), v každém případě: vidím, že je zde pole otevřené, Láďa má naprostou pravdu o relativnosti této distinkce, Teilhard nepochybně předpokládá totéž. A přitom, jak se ještě uvidí, nebudou v nové formulaci nijak ochuzeny motivy, které vedly tradiční teology.

Báseň – není sama perspektivou, ale její příležitostí. Jako čočka shrnuje, soustřeďuje světlo, svět do jediného bodu (který se zaněcuje!) a jako tatáž čočka – zvětšuje, umožňuje vidět jinak nepostřehnutelné detaily. Pracuje ovšem také stylisací – je-li dokonalá, je také objevem! (Četl jsem V. H. na důkaz toho, že nejsem básník, že nejdu touto cestou, jednu svou starou báseň, kterou jsem dávno hodil za hlavu, vlastně – on si ji četl a pak právem škrtl – proč prý jsem napsal: „dvorek s čtyřmi stěnami činžáků“ a ten usnadněný, plochý konec? Když dvorek, dodával, tedy proč ne třeba: „dvorek, škrcený za hrdlo −“ − to už by byla báseň!)

Báseň nás přisává k světu, až bolestně někdy. Ale – „nic nesmí být opomenuto“! A básník se staví za to a za ty, za něž se jinak nikdo nepostaví – Šimon Cyrenský v H. básni.... „Jeho srdce tluče v drobnostech...“

Bylo třeba zapsat toto vše − spíš technicky třeba, než vnitřně. Ale za tím vším se tvoří jednota, stále organisující, a ta hledá jednotu a neustále děkuje. Za tu statečnou a odvážnou..., za... Ať nepromarním Tvé světlo, Pane!

7. 8. 61

O poznání kolika úžasných knih jsem se až dosud ochudil – neznám pořádně Vančuru, nemluvě o „klasicích“!

Muka přátelství!

To přivádí mi mysl na nedávné rozhovory o „citu“. „Láska k bližnímu“ není než „vůlí dělat někomu dobře“. To se týká všech, především „nepřátel“. K tomu, abych někomu dělal dobře, musím zatraceně dobře dovést přemýšlet, co ten druhý vskutku potřebuje: aby „pomoc druhému“ nebyla pouhým reflexem mého svědomí, které touží mít blahý pocit splněné povinnosti. Zde navazuji na úvahu o morálce. Mravní vynález – neobejde se bez inteligence. (S tím souvisí jeden z hlavních problémů dneška – problém hloupých lidí. Ti jsou dnes ve velmi špatném postavení. Lehkověrní – jsou zneužíváni k mnohé špinavé práci. Protože nemají sebekontroly, rádi zastávají veřejné funkce, škodí atd. V tom jde stará společnost nad dnešní, jak dovedla najít místo pro tyto lidi. Hloupý člověk tehdy byl prostým člověkem pokorou. „Prosťáček boží.“ Setkání s takovým prosťáčkem, který radostně hnal hejno hus po mezi a bezstarostně, bezúčelně se radoval – to byla cenná zkušenost pro „starostmi přetíženého člověka z města“.) Lidské vztahy musí být založeny na „lásce k bližnímu“... tedy na inteligenci (vidět, jak pomoci!) a na „psychoterapeutickém postoji“, tj. na zabraňování protipřenosu, na stálé interpretaci. To je obecné pravidlo. Člověk však nemůže žít bez nějakého bezprostředna. Proto vznikají zamilování, přátelské vztahy. V těchto vztazích se uplatňuje cit. To znamená – zde se „vylévá nitro“, zde se ovšem také „otvírá nitro“!, zde se však také navzájem lidé zavalují zmatkem svých niter. Proto, pozor! Zde ať aspoň křesťan (zvyklý „zpytovat“!) ukáže, že má ve svém nitru jasno, a ne nějaký mýtický prales. Jednota!

Rozmluva s Mil. o kontinuitě ve vnitřním životě. To byla moje námitka vůči němu. Vždy znova prý v sobě objevuje nové lidi – myslím, že je to konec konců – chyba. Být jedním! Není-li tu vnitřní kontinuity, nastoupí pseudokontinuita (pomocí mystifikací), určovaná vnějšími, materiálními faktory.

Chybí mi prý úžas, moment překvapení v životním postoji... Pokud se ten úžas týká nás – bude to při vnitřní poctivosti asi hrůza. Jinak – nemyslím, že je třeba ten úžas dávat vždy najevo. Ten pravý úžas (ontologický – Aristotelův) je „klidným“ úžasem, především pozorností!!

odpoledne, večer

Jak brzo budu tento skicář potřebovat – bych nebyl býval pomyslil. Dnes odpoledne – úzkost, dokonce odpor k další četbě, studium Teilharda. Možná něco fyziologického, atmosférického – ale... stále jsem odbíhal (možná, že to byla jen má stará rozptýlenost) k Bloyovi (Poslední sloupy, Exegese, Poutník Absolutna) a neustále jsem tam hledal něco, co by mne vrátilo k Teilhardovi, a nacházel jsem jen to, co zvyšovalo mou úzkost – Bloyův výsměch vědě, všemu modernímu, tedy to, co v mé úzkosti se zdálo vyvracet Teilharda. Vím o paradoxní souvislosti Teilharda s Bloyem (prostřednictvím Termierovým!), Teilhard rád citoval jednu větu z Bloye (»„vše, co se děje, je „adorable“«). V úzkosti se však určité okraje u Bloye (útoky mířené jinam!) těsně třely s Teilhardem... Vždy jsem měl rád obě linie moderního myšlení − existencialistickou s jejími outsidery, i „vědeckou“. A přitom jsem nikdy nedovedl žít jinak než v jednotě. Nechci nic „synthetisovat“. Ale tak nějak jsem chápal místo Solovjova i Rozanova (jeho existenciálního antipoda), mám rád linii Bloy, Bernanose, Holana, Halase, Camuse atd. atd. i „optimisty“ Solovjova, Bergsona, Blondela, Teilharda. Jistě se to nemusí vylučovat – vzpomeňme právě vztahu Termiera a Bloye, Březiny a Demla! Minores gentes se vyskytují v obou „liniích“... a na takovéto „aktivisty“ a „optimisty“ – totiž měšťáky a lenochy – mířil Bloy! Ohromující je v Leroyovi svědectví o úzkostech, kterými trpěl Teilhard (Leroy: T. de Ch., Naturwissenschaftler u. Priester), jeho dílo bylo draze zaplaceno!

Jediný Kristus – kosmický i osobní – je Mistrem – jinak je vše „nur ein Gleichnis“.

Z ryzího atheismu – který není než naprostou přisátostí k okamžiku – by vznikla krásná báseň... ale k jejímu napsání je již potřeba víry.

Jakékoli víry, třeba víry takového Camuse, který její podmínkou (aspoň ve svých začátcích) činil právě atheismus („odkud by se zrodila láska, ne-li z atheismu?“).

Postavit se do situace, kdy nelze doufat, kdy člověk stojí zcela sám v absurdním světě, a přesto se rozhodne něco udělat, třeba totéž co křesťan... cítím, jak v očích Camusových právě jeho východisko očišťovalo takový čin (takovou křesťanskou! lásku) od veškerého egoismu. A vskutku křesťan má milovat, jako by Boha nebylo. Aspoň někdy! Neříkám – vždy! Protože to by se neobešlo bez křečovitosti a láska, víra, modlitba, vše vnitřní musí být čisté, prosté, „přirozené“, radostné – a v onom „vzdání se vší odměny“ někdy může být skryta tvrdost...

Napsat báseň, dát jí stavbu, a především ji pak otisknout – ano, to je dílo víry.

Spojení s otcem, souvislost událostí, které mají, již jako definitivní otisk v „časoprostoru“ svůj smysl – gesta Dei. Otec veden královskou cestou – zbavení „lidské cti“.

Zlo se nemělo stát. Nelze je ospravedlnit. Je třeba mu vždy znovu a znovu zabraňovat... Ale stalo-li se již, patří k obrazu minulosti a nese jakousi pečeť Boží moci, stává se Božím obrazem, je „adorable“ jako každá jiná historická událost; je součástí gest Božích. Je předmětem rozjímání. Má dokonce jakousi úděsnou, infernální krásu (na ni – i v historii – tolikrát upozornil Durych!). O tom jsem si někde poznamenal více.

Nesnáším ten agresivní postoj „našinců“ ke komunistům. Neprošel jsem ovšem kriminálem. Tedy – v jejich očích – se mi to mluví. Ale jsme přece posláni... nejsme zbytky něčeho, zříceniny, polou zamilované do vlastní malebné zchátralosti. Jsme posláni k lidem, ne ovšem k nějakým systémům (tam totiž právě lidé nejsou), a musíme být s nimi, pracovat s nimi (ne to jen markýrovat) – ne z masochismu, ale abychom otevřeli zablokovanou situaci. Jsme povoláni k hloupým, k úspěšným, k nudným, k neřestným atd., myslím však, že nejsme povoláni k spoluasistenci oficiálním šaškárnám − ale smějeme-li se jim, smějeme se jim právě s lidem (ha!).

Jak paradoxně působí, když po rozebrání mechanismu ovládání a zvnějšněnosti původně osvobodivého hnutí (jež nyní se již dokonce bojí vnitřního nasazení, vždyť: kam až by to mohlo vést!!) nakonec uzavřu: je třeba tvůrčím způsobem pracovat (v socialismu!!) na každém sebeprostším úseku, jedině takto lze vytvořit, lze rozšířit, nutně rozšířit atmosféru svobody, „пpoрyбить в Eвpoпу oкнo“!

Funkce psychodramatu – Milan! Rozehnat městnané afekty; je „duší společnosti“. Funkce lichocení (!). Zábava ovšem v jistém smyslu vždy na cizí účet. Není to radost! Pozor na resentiment vůči „těm blbounům“ tam venku!

Je to dost zvláštní pocit slyšet půl roku po jejich vyslovení své myšlenky z úst někoho jiného (kdo je vzal za své do té míry, že mu připadají vlastním objevem), jak je vyslovuje dokonce s gesty učitele (např. důvod, proč je Kafka největším moderním autorem – obecnost). Co by však musel říkat LvH mně – když „objevuji“, o co jsem se s ním zuřivě hádal! Snad je to spíš naopak svědectvím „společné atmosféry“ – přátelství.

Krom Kafky Bernanos a Camus.

Autoři epochy.

Ale drazí: Greene, Waugh, Holan, Deml, Weiner, další, další.

Vděčen: Chestertonovi, Marcelovi.

Objevuji: Hesse, Saint-Exupéry.

Čeká: Malraux, Proust............

8. 8. 61

Záznam z posledního rozhovoru s dr. V. Po posledních rozhovorech o existencialismu (též s K. – referoval mi o tom v kantině, nepodařilo se mi zabránit širokému úsměvu v tváři, což vtipně komentoval) dospěla k přesvědčení – jemuž se dlouho bránila, protože je považovala za sobecké –, že se musí vnitřně starat především o sebe (vždyť i Antigona v Anouilhovi odpovídá Kreontovi na otázku, proč to udělala – „pro sebe“!). To překvapení, když jsem řekl – ne. Neobjektivovatelnost, jistá svéprávnost lidské existence je teprve prvním krokem, norma neleží v existenci, ale ještě hloub, v ještě více neobjektivovatelném. O tom svědčí již jen fakt svědomí (nespokojenosti s čímkoli, co provedu, nikdy nedosahuji předsevzetí!). Toto ovšem nelze hledat, ono samo nás to musí najít. Budeme-li však vnitřně otevření, nebudeme muset dlouho čekat. Zatím je třeba pátrat ve vlastní minulosti po určitých tradicích – napojení na něj. tradici je nezbytné, jinak je vše jen diletantismem! Nejde ovšem o jakoukoli tradici, nýbrž o tu nejhlubší.

15. 8.

Brzo ráno dva obrovské dojmy – sen dnešní noci a missa v domově důchodců. Ještě se k tomu vrátím. V zápisech předěl více dní – život spíš jen na povrchu, protože „dole“ pracovaly lítost, bolest, výčitky. Končilo to slibem – nepít mimo domov jinak než trochu ze zdvořilosti...

Sen: D. zemřela, stáli jsme v kapli s dětmi, tvořily „stupínkovitě sestupující“ řadu, pak za mnou chodili přátelé – snad abych nespáchal sebevraždu –, ležel jsem pak v kapli na kamenné podlaze před krucifixem (velkým, na stěně), slzy mi stékaly po celé tváři, pak sám v místnosti s mrtvou D., ležela v posteli, přikrytá peřinami (!), najednou začala mluvit, já jsem jen říkal, „to je špatný žert, to je špatný žert“, ale neobživla znovu, jen mi chtěla říci, abych neplakal, že je vše v pořádku, všelijak mě utěšovala, velmi podstatně – s mým nejvnitřnějším souhlasem, ačkoli po tváři mi neustále stékaly slzy a celý jsem byl zaplaven obrovskou bolestí.

Missa: čisté hlasy řeholnic (františkánek! vyznávaly „Svou velikou vinu“, též sancto patri nostro Francisco) recitovaly mši, celý oltář pokryt nádhernými bílými květinami, vše dokonale čisté, jaké to není nikde jinde než právě u sestřiček. Liturgie se opravdu zaskvěla – dilexi decorem domus tuae. Pak – „rozjímání na den“ – o království Mariině (k tomu „všechny milosti procházejí Jejíma rukama...“, ale také Maria jako „živná půda“ Spasitele, „živná půda“ Vtělení, zde bylo „navázáno“ na lidské pokolení – to je nutno slavit!; v rozjímání se říkalo, že „Její Království je právě tak rozsáhlé jako Království Jejího Syna“, vidím ji spíše jako „omnipotentia supplex“, tedy „Její Království“ je pro mě právě opačné – supplex! Je nám tím a svým fiat také vzorem!

20. 8. 61

Včera výlet na Milštejn – cestou znovuoživení loňských úvah o oblasti „dovoleného“. Válka, vykořisťování, poprava atd. atd. nemohou být nikdy řešením.... Znamenají nanejvýš jen odsunutí problému (válka nikoho vskutku neobrátí, sociální rozdíly, založené na vykořisťování, nemohou založit takovou společnost, která by plnila své pravé poslání, poprava není nápravou – zločinu ani zločince). Přesto však křesťanská církev, když zabrala do své působnosti celou masu evropských kmenů, nechtěla nechat křesťanství neuskutečnitelným paradoxem a posvětila i některé společenské projevy, které nebyly pravou cestou, ale nebyly také naprostým zlem, projevy, z nichž některé jsem vyjmenoval výše. Morálně-právním podkladem tohoto kroku byla formulace oblasti „dovoleného“. Evangelium bylo v morálním ohledu rozděleno na oblasti příkazů a rad. Příkazy se týkaly nečinění naprostého zla, rady – činění naprostého dobra. (Co Bloy se nažehral na tuto, dle něho „jezuitskou“ distinkci!)

Příklad: je možno uprchnout před pronásledováním křesťanů, i když ovšem je lépe podstoupit mučednictví. Je dokonalé žít v naprosté chudobě, i když je ovšem také dovoleno provozovat „obchod“ – popřípadě i kapitalistický.

To nové na celé situaci, co se domnívám vidět, je, že existence oblasti dovoleného v průběhu dějin se stále více zužuje a že tato oblast v současnosti prakticky přestala existovat.

Příklad: Válka, která se mohla zdát aspoň odsunutím řešení, je v dnešní době naprostým zlem – znamenala by zničení valné části lidstva – jeden příklad anihilace oblasti dovoleného – neboť se samozřejmě válka stává nedovolenou. Je tedy dnes již naprosto a neodsunutelně – v samotném zájmu udržení biologické existence lidstva – konfliktové situace řešit. Totéž se, myslím, dá dokázat i v jiných částech té „oblasti dovoleného“ − např. socialismus likviduje vykořisťování de facto, pokusy o jeho obranu v našich publikacích jsou tedy přinejmenším zbytečné. − A tak bychom mohli dál pokračovat.

Je to obdoba situace, kterou vyjádřil Newman tím svým slavným „There is no medium between catholicism and atheism“. Jediným resultátem je: dnes je třeba − v zájmu samotného biologického udržení člověka − něčeho víc než jen „občanské“, „měšťácké“ morálky „dovoleného“, je třeba 100%ho křesťanství, které jediné může řešit nastávající trable lidstva. Konkrétně: Mají-li státy jednat a neválčit, musí se dostat do praxe (do společenské praxe!) zásada překonávat zlé dobrým, uplatňování moci bezbrannýma rukama, lámání začarovaného kruhu zlého činu a odvety za něj. Ve vztazích mezi lidmi to znamená „najet“ na praxi lásky („činění druhému dobře“), bez citových úkojů, měšťáckého dekora a stydění se za dobrý lidský poměr.

„Neuskutečnitelný“ paradox křesťanství společensky dorostl k nutnosti svého uskutečnění (dějinně). Stanovisko Církve ve středověku (ostatně – je to již předznamenáno v Evangeliích) bylo hluboké a moudré – lidstvo bylo třeba postupně vychovávat, léčit jeho rány, povzbuzovat jeho aspirace (v tom jsme „zaostali!“ viz u Teilharda!), posvěcovat je i v jeho nedokonalosti, vždy znovu mu dávat perspektivu a životodárnou sílu křesťanského společenství. [Že ovšem tato dějinná nutnost křesťanství realisovat „za sníženou cenu“ měla zpětný odraz na ideologii křesťanství, je nepochybné. Poukazuje na to např. Friedrich Heer v předmluvě k Vialletovi – „germánské“, dualistické pojetí křesťanství (Augustin! kathaři!).]

13. 9.

Idiotská představa o tom, že morálka je nějakým jiným oborem než nauka o tom, jak dělat tu či onu věc! Jako by existovala nauka o sklenářství a vedle toho nauka o tom, jak dělat dobře sklenářství! „Morální nauka o manželství“ mimo nauku o manželství (matrimoniologii?). Každá věda je již zároveň morálkou, již v matematice jde o to počítat dobře. Právě tak v nauce o manželství nebo o obchodu jde o to, aby byla dobrá manželství a aby to v obchodu klapalo. Tato podvojnost, paralelní existence „morální sféry“ je ve skutečnosti jen ideálním průmětem toho, že lidé v praxi docela jinak jednají, než jak vyznávají (a dokonce s radostí vyznávají!) ve svých „morálkách“. Nad touto „schizofrenií“ se dokonce nikdo nepozastaví.

Přišel mi dopis. Leží u paní správcové. Jsem znepokojen.

V poslední době v rozmluvách hodně o „citech“ – o té „lidské poloze“, která mi chybí (kterou potlačuju?). Dano, oroduj za mne!

28. 9. 61. (Málem bych zapomněl na jednoho ze svých Patronů – ostatně je mou povinností projít ty legendy – tím spíš, že mám právě od Z. vypůjčeno Kalandrovo České pohanství, na němž snad budu mít příležitost ukázat, jak křesťanská legenda se liší od mythu právě tím, že její jádro je historické, i když samo literární „provedení“ reprodukuje archetypy a známá mythická schemata.)

Znepokojení, úzkost, kterou jsem v poslední době častěji cítil, se vyklubala jako žaludeční katar, na jehož přesnou diagnosu ještě čekám. Bolest, úzkost a nevolnost se v jediném místě (plexus solaris) tak podivně prolínají, že tu jako bych chápal, co je to „psychosomatické“ − je to vskutku tělesné i duševní zároveň – bolest orgánu i celková duševní tíseň, je to lokalisováno, a přesto zabírá nějak celý „vnitřek“ těla.

Jakou radost mi způsobil v antikvariátě nalezený usuál! Hned po návratu domů jsem si přezpíval za pomoci klavíru Rorate caeli desuper a Nářek Jeremiášův – je v tom vše: adventní zpěv, skutečné lkání ze země k nebesům, a podivuhodná odpověď: Consolamini, consolamini... cito veniet salus tua! Básnicky je to nesmírně silné: mitte, quem missurus es! Peccavimus..., et cecidimus quasi folium universi... Pak: Salvabo te, noli timere... Neznám snad nic krásnějšího. A plankt Jeremiášův o Velikonocích – na něj je odpověď v epištole na Bílou sobotu – v tom přísném jásotu, při kterém vždy trnu – tunc et vos apparebitis cum ipso in gloria.

Otec Ubu i Švejk jsou téže podstaty („Byl by to spíše dokonalý anarchista s lidskými vadami, které nám brání, abychom se nikdy nestali dokonalými anarchisty, z toho pak vyplývá zbabělost, nečistota, šerednost atd.“ A. Jarry) − ale tam, kde je otec Ubu lyrik, je Švejk epik.

Budu muset Haška znovu číst. Před časem – na základě náběhů Mil. − a se souhlasem V. H. −: národ, který má Švejka a který je tak zbaven všech mýtů, je na tomto dně snad (paradoxně) nejpohotovější pro pravdu... Němci se nemohou vymotat z mlh Teutoburského lesa, prvorozená dcera Církve zase... My jsme naprosto bez ilusí, v dospívání nihilisté, stárnouce bohužel – cyničtí konformisté, inkarnace relativismu.... České hodnoty? Čech je především podezíravý... je také velmi inteligentní... Ale jak již řečeno – nebude tato „nátura“ nakonec tou nejvhodnější látkou přetvářející milosti?

1. 10. 61

Dílo Jakuba Demla má zvláštní výsadu, milost od Boha, že dává pocítit čtoucímu zvláštní svěžest, plynoucí z jasné, průzračné přítomnosti Boží. V tom stavu bylo psáno a tento stav se přenáší i na čtenáře. I jeho nejbolestnější knihy jsou toho plné – a byly psány snad proto, aby se někdo, koho to také potká, necítil tak sám.

Demlovy knihy jsou v tomto skutečně ojedinělé.

Když jsem ležel a probíral jsem se knihami v dosahu – v Demlovi jsem se zachytil také na – už otřepaně řečeno – blízkosti životu – Mohyla!

Lidská aktivita je v některých etážích a v některých fázích osvětlovaná a ovlivňovaná vědomím, vycházejícím však z jiných zdrojů a řídících se jinými než vědomými vzorci (šablonami)! Jsou tu – ale jmenujme napřed základní zdroj, pružinu... „le sens cosmique“, víru, prostě: onu základní organisující tendenci, která tíhne k pravé budoucnosti a ke skutečnému lidskému společenství. Na každé etáži vývoje však ještě působí specifické dočasné „síly“, přesněji řečeno „šablony“ (neboť „síla“ je jen jedna!), které jsou jistým „řešením“, jistým „průchodem“ pro lidi v té vývojové situaci – v současné době můžeme tyto šablony dělit podle jednotlivých vědních oborů – jsou tu sociologické, psychologické a biologické atd. šablony. Není to dobré dělení. Je to potřebí zcelit. (Carrel – věda o člověku!!)

Jde tu o šablony vyplývající z individuálního ustrojení organo-psychického, rodinného, individuálně-historického a společenského. Šablona: Bůh-Otec („důležák“), demiurg („důležák“, pletichář, hyperaktivní individuum), oběť („stará měkkota“, „vždy každého chránil, a oni takhle...“), a další a další (např. „malebná troska minulosti“ atd.). Sociální šablony: soc. měšťák: „To neuživíte“, vzdělanec – člen Klubu přátel poezie atd. Jedině aktivní boj (vlastní!) proti šablonám v sobě může vést k skutečnému společenství a udržovat je! Toto společenství je možné (vždyť je to článek víry!), má ovšem dynamickou povahu, ono se děje, vytváří, nepozůstává! Právě tak je tomu i s lidskou omezeností – ontologicky ovšem nikdy nesplyneme –, ale tato omezenost (na subjektivní rovině, prožitkově) je defekt a má zase dynamickou, přechodnou povahu. Tím konečným není omezenost, zakletost v sobě, ale právě společenství, toto je třeba zdůraznit!

Hra...

je aplikací i derealisací „schemat“, je bojem proti nim: jejich naplněním. Nebezpečná je ovšem hra neuvědomělá, histrionství, hysterie, pokrytectví, přetvářka atd. Lidské „city“ (viz dříve!) se skoro vždy tak „zobřadňují“. Uvědomělá hra – snad ta je tím pravým řešením celého tohoto souboru na nás se navěsivších „schemat“, jež nemůžeme jen tak lehce strhnout a zahodit. Význam psychodramatu! Jen kdyby M. byl vědomým režisérem psychodramatu – on působí často psychodramaticky, katarticky, ale této své funkce si není vědom, sám vidí – na úrovni intelektuální – jen svou „katedru“, a (neuvědoměle) je „hmotně zainteresován“ – tak či onak: flaška (prohlubující pocit „Boha-Otce“, demiurga-participujícího na všem). Obeznámit jej snad přímo s teorií psychodramatu?

Sám to víc studovat! A mikrosociologii taky!

Ke hře: co napsat něco s M. P. o psychologii hry, hračkách, aktualisovat to! Nezapomenout!

4. X. 61

Prostě nepřipouštím, aby se určitým způsobem třeba i jen myslilo – např. o tom, že by se Eccl. dostávala stále více na okraj světového dění. Nahlíženo „přirozeným“ rozumem – tj. zkušeností posledních století, mohli bychom budoucnost takto anticipovat... „Spiritualista“ by namítl, že Eccl. i takto bude stále existovat – třeba na okraji – vždyť to je součástí víry („Brány pekelné ji nepřemohou“)! Na to odpovídám: „spiritualista“ má v zásadě (oproti „realistovi“, tj. pesimistovi) pravdu, ale špatně, líně, si ji vykládá! Nejde o to, že Eccl. nikdy nezanikne, ale o to, co uděláme, aby nezanikla. Ono Boží udržování Eccl. se děje prostřednictvím lidí, povolaných lidí. A nejsme právě my povoláni?

A proto tedy: věřím, že se Eccl. nedostane na „okraj světového dění“ a že půjde cestou, naznačenou Teilhardem de Chardin. K tomu musí napomáhat i naše individuální aktivity.

K poměru studia a kontemplace.

Františkánský postoj, zcela nadřazující projevy vnitřní zbožnosti vnější činnosti, je jistě jednou z velkých křesťanských koncepcí, syntéz. Realisuje-li se – ovšem! Většina našich dobrých stoupenců a enthusiastů tohoto směru o tom jen mluví. − Jsou tu i jiné syntézy – dominikánská, zdůrazňující intelekt – často ovšem právě v pseudodialektickém, scholastickém vydání (slovní půtky o malichernosti – viz Disputatio metaphysica třeba v Gredtovi) a syntéza jezuitská (v kontaktu s níž jsem rostl od mládí), která používá k službě každého prostředku (intelektuálního, praktického...) dle situace.

Zdůrazňuje se ovšem, že kontemplace je základem všech těchto syntéz – a je to pravda v tom smyslu, že nelze dělat nic bez jistého neporušitelného klidu uvnitř, bez každodenního stažení do sebe, bez vnitřní kontinuity, to je předpokladem každé práce a vůbec duševního zdraví. Stalo se však příliš otřepaným sloganem u nás to stálé zdůrazňování tzv. duchovního života, dryáčnicky lidem imputované zejména ol. dominikány (Na hlubinu atd.), jež již v r. 1943 skvěle rozebral p. Pastor v dopise o Schulzovi (adresovaném pražskému ordinariátu). Do těchto věcí nelze nutit a nelze se nutit. Na to jsou věci duše příliš jemné. Ostatně k tomu to potřebné řekl již dostatečně jasně Guardini.

Ke zpovědi: nedá se absolutisovat to subjektivní při zpovědi, a to jak na straně penitenta, tak na straně zpovědníka. Co tím myslím – zpovědník může být (a tak či onak vždy je) zkresleně informován o penitentově životě, neboť je informován pen., který sám dobře neví, jak je vlastně jeho životní praxe postavena. Takové poznání je možné jen v interakci s lidmi (s „kolektivem“) a je v tom patrna „božská pedagogika“, že je tato svátost ustanovena jako „bipersonální“! Zpověď sama, jako proces, může znamenat a často znamená právě počátek poznání, k němuž se nemohlo dospět jen individuálním zpytováním (viz důvody, jež uvádí pro zp. kněz v Moci a slávě!). Zpověď je tím střetnutím penitenta se zpovědníkem zárodkem, modelem kolektivu. Ovšem není přitom času na vyčerpávající analýzy, ani pravidelná zpověď u jednoho zpov. („svého“) nedá dost časových možností... Zůstává tedy zpověď (jako všecky svátosti) něčím, co je dáno lidem do rukou, co lze použít, ale také zneužít – k vytvoření, a dokonce posílení vlastních ilusí, ale – oklamal-li někdo zpovědníka, neoklamal Boha, jehož je zpovědník pouhým prostředníkem, nástrojem, a Boží, kosmická spravedlnost si vyžádá zaplacení „do posledního haléře“.

Shrnout kritické i positivní úvahy o „důkazech“ ex. Boží.

Vymezit můj souč. poměr k Martinu Heideggerovi (na jaře se objasnilo).

———

Šlapáni botami obličejů...

———

Šest černých prstů neštěstí...

———

Citrokarbon. Hranatíme pohledy...

Návštěva u Sáši v redakci. Osvěžení u tohoto živého muže. Není pro nás v tomto perspektivy – říkám, že je to nemožné! S odhodláním říká S., že budeme přesto pracovat, ač sem nepatříme.

Sáša mi ukázal signální výtisk své sbírky (Těžká voda), vyzdobený Jiřinou. Překvapila mě báseň o básnících (ošklivý pleonasmus), jinak k těm veršům – to, co jsem byl nucen říci již loni. Zato Jiřina pozoruhodně pracuje – podivuhodně navrhla kasetu ke Goethovi[*] (její dipl. práce), tam v jedné ilustraci dva kapitální stromy! Vskutku „z látky, z níž jsou sny“.

* Goethe: Pohádka

Dnes oslava svatého Františka na fon. – a jeho dvou jmenovců. Účastní se „střední zdrav. personál“ − jsem moc rád, že můžeme nenuceně (snad až příliš nenuceně!) promluvit s těmito − v našem případě – velmi hodnými a slušnými lidmi bez služební nadřazenosti, která je sice v provozu nezbytná, ale musí v nich vyvolávat chtě nechtě určitou podrážděnost a napětí.

5. X. 61

To, co se kolem plíživě připravuje jen jen vyskočit – je strašné! Hrozivá izolovanost lidí v jejich iluzích – teď, v tuto chvíli. „Neurovegetativní labilita“ je možná spoluodpovědna za to nutkání ke krajnosti, které mne posedá.

Myslím, že „dám zabrat“ našemu milému příteli – tím, že dám zabrat sobě! Já – třeba denně růženec, ty – ani kapku alkoholu.

Je to skvělé nacházet v tom Tresmontantovi, kterého s mamičkou překládáme, co jsme v poslední době tolikrát s Láďou prohovořovali.

11. X. 61

Ofir. To slovo se mi spojuje se vším vzácným, o čem jsem snil (zeměpisně!) v dětství.

Vzpomínka na Mil. Tes. u Hol. zjasněna humorem („Motýlkovič“). Krásné poslední verše, prosté (28. IX. 61!!). Je to ovšem stále tatáž tragika – bez prostředníka!

Ztraceny dvě mé knihy (Werfel, Bernanos) − přiznám se, pocit, jako by mne ubylo. Lítost, ani ne tak kvůli knihám samotným, jako spíš, že nemám co dát do ruky.

Modlím se k svatému Gerardu Majellovi

– ostatně je tu vážnější důvod – otcova nemoc (vím zatím jen velmi málo), nechala tu mamička dnes dopisy? Budit Danu? Zdržel jsem se – přijel Karel V. z Paříže – a hned jsme psali do noci „výroční zprávu odstupujícího dílenského výboru“ (ha!), pak poseděli u whisky, hovořilo se o Paříži a knihách.

Vnitřní klid (je-li spojen s dostatečnou měrou nezakotvenosti, ovšem velmi všímavé, rozjitřené!) je to, oč máme usilovat. Dává to pravý postoj pomoci lidem. Jsem velmi vděčen mellerilu (dětské dávky – melleretten). „Dám zabrat“ našemu příteli? V každém případě chci postupovat pomalu.

12. X. 61

Před časem s mamičkou hovořeno o napsání detektivky. Už mám název – „Cesta do Ofiru“ (ha!), námět? Velmi dobře se rozvíjí v rozhovoru s mamičkou, jako dnes. − Forma: první část – objektivní popis děje až k momentu zločinu – resp. ten možno předřadit (dle osvědčeného triku, aby v 1. kapitole byla aspoň mrtvola), druhá část: vnitřní monolog jedné ze zúčastněných postav (čtenář musí uhádnout které), epilog ve formě dopisu – zde „mravní závěr“, „soud“ – který ovšem podle důrazného mamiččina mínění musí ukázat, že „vrah“ je v podstatě politováníhodný (viz Greene! a mamička to nečetla!).

„děj“, „fabule“ – vysokoškolský profesor, absolvovaný jeho žák, jeho žena, – také bývalá žačka profesorova. Prof. miluje žačku, ta dává přednost žákovi, spolupráce „žáka“ s profesorem na pokusech s navozováním umělého psychotického stavu, „žák“ dohnán k sebevraždě (za použití pokus. látek), sebevražda se nepodaří, zůstává však dlouho obluzen –

− důležitý je „profil“ obou mužů – starý, „přidaný“, v podstatě rozložený intelektuál, mladý je „kádrově“ podezříván, je to však „kladný typ“ (ha!), ovšem i starý je „omluven“ (jedná z žárlivosti) −

vtip je v tom, že čtenář musí uhodnout, kdo co říká –

− 2. díl a epilog je třeba dešifrovat, nutno napsat „anonymně“.

− na sebevraždu se koneckonců mohou připravovat oba a vzájemně se k ní dohánět

− důležitá úloha ženy

− nutno na tom dále pracovat −

16. X.

Včera důležitý rozhovor A. a D. T. Musely si konečně s někým pohovořit o své situaci doma. Jsou to otevřené, velice správně (a „juvenilně“) cítící bytosti s otřesnými zkušenostmi. Chybí jim dobrá parta věkových vrstevníků.

22. X.

Velmi zajímavý rozhovor s P. B. Zmínil jsem se o chronické nemoci tomistů (a většiny metafysiků), spočívající v preferenci tzv. třetího stupně abstrakce, tedy odmítání verifikace filosofických hypotéz. Živě s tím souhlasil a dodal, že si myslil, že neotom. jinde už to odbourali. Vyslovil se, že filosofie musí růst z praxe, plně souhlasil s tím, že se musí dělat „modo biologico“ a možná dokonce „electrotechnico“ (!). Pak rozhovor o transsubstanciaci a překvapující shoda. [Nemluvil jsem dosud s nikým o tom, že sám vycházím z pojetí Leibnizova – z korespondence s P. Des Bosses S. J. − z „vinculum substantiale“ – přes Blondela ovšem. Jde o to, že hostie se stává Eucharistií – je „přepodstatněna“ – začleněním do vyššího organismu – těla Kristova. Proti remanentismu: nezůstává ovšem potom oplatkou právě tak, jako atom v organismu se liší − byť nepatrně − od atomu mimo organismus. P. B. nazývá toto zavzetí do vyššího organismu – myst. těla Kristova – „adplantací“ a v témže smyslu vykládá i posvěcující milost.] Eucharistie je viditelnou buňkou (nebo aspoň zčásti – symbolickým průhledem – viditelnou buňkou) mystického těla Kristova. − Prý mu v této úvaze hodně pomohly práce s radiovými isotopy, které dělal v roce 1942. Podivuhodné cesty.

———

„Vidíme, jak subjektivismus a objektivismus, spiritualismus a materialismus, činnost a utrpení ztrácejí teprve ve stavu společenskosti svou protikladnost a tím také jsoucno jako takové protiklady; vidíme, jak řešení teoretických protikladů je možné zase jen prakticky, jen s pomocí praktické energie člověka, a že tedy jejich řešení rozhodně není jen úkolem poznání, nýbrž skutečným životním úkolem, který filosofie nedovedla vyřešit právě proto, že tento úkol chápala jen jako úkol teoretický.“

K. Marx: Ekonomic.-filosofické rukopisy, str. 99−100

———

Ještě k té transsubstanciaci. F. Schacherl se zmiňuje ve své knížce „Patnáct let v klášteře“ o tom, že jeho „dissertační prací byla obšírná, ovšem že odmítavá kritika knihy francouzského abbého Levay, v níž se pokoušel vyložiti přítomnost těla Kristova v hostii na základě monadologie Leibnitzovy“. Knížku by bylo třeba si opatřit.

26. X.

Nad četbou Koppovy knihy o Teilhardovi – ohledně smrti – i Teilhard soudí – stručně řečeno –, že zatím je smrt nutná (ne jak myslí Kopp, že ji nepovažuje za zlo, to je omyl, ale že zatím (opakuji!) je nezbytná); až bude tento vesmír, toto universum vybudováno, nebude patrně třeba smrti...

(Smrt je jedinou možností, jak „dát příležitost“ k budování všem, nemohou budovat, pracovat, všichni najednou, je třeba je povolávat po směnách!)

...Ještě jsem nedočetl odstavec, když jsem toto psal – a již to tam vidím (ne v plném rozsahu, ale přece...), přesto je třeba přesněji rozlišovat, než činí Kopp – zlo může být k něčemu dobré, ale to ještě neznamená, že nemá být odstraněno, překonáno – tak i smrt.

31. X.

Vpředvečer 28. X. návštěva, obnovující zážitek z 30. XII. 1959 – dnes už ovšem trochu jinak (dokonce – to hlavně v pozdějším vyznění – s určitou dávkou humoru), zprvu překvapení nad jakýmsi zvláštním „vrůstem v masku“, stavem, kdy živoucí bytost, zahnaná v masku (strachem, úzkostí a bohužel – i mindrákem), se v tuto masku mění! Příležitost skoro až vnitřně trapná – vidět důsledky toho, co jsem (bohužel naprosto přesně) viděl a St. také sdělil v samém počátku: (včera mi to ostatně výslovně potvrdil): on – nedořešený vztah první, proto vstupující do nového svazku s přesvědčením, že tam již nic takového nevloží, pokus o jakýsi vztah „za sníženou cenu“ − „já jí poskytnu toto − a klid! − a ona zase mi atd.“,

ona... − její stlačená − dívčí dušička nedostala perspektivu, ani intelektuální, ani jakoukoli jinou, začala tedy parazitovat ironií na zjevných St. nedostatcích, povaze a vycítila i jeho základní neotevřenost.

Hovoří oba o rozvodu (St. ovšem si jej nepřeje).

On je mi jasný, co ale bude s ní? Společnost, v níž se teď pohybuje, v ní může rozvinout jen jakousi „konverzační inteligenci“... Musí prostě odhodit masku a na něčem pořádném pracovat. Doufám, že jí Bůh ukáže cestu. Já se k tomu jako nástroj, myslím, moc nehodím (jsem tu handicapován – anebo – po pravdě řečeno, už ani ne −, ale „z opatrnosti“, což je přece velká ctnost (ha!), bych se neměl příliš hnát do popředí)...

Včera dobrá rozmluva s M., St. S. – roztržen kapitalismus, vyzdvižen Lenin. Katolíci, žel, ve společenských otázkách jsou většinou plni iluzí.

Dnes s Láďou: XXII. sjezd – Láďa vidí kř. momenty v samostatném principu – odhalit pravdu (Chr. hovoří o tom: Všichni jednou zemřeme, ať je řečena pravda, − nebo: Přišel za mnou syn Tuchačevského, co jsem mu měl říct? Pak v diskusních příspěvcích − pomoc inženýra něj. babičce – ne proto, že byla v mládí komunistkou, resp. byla starou komunistkou, ale prostě, protože to byl strádající člověk. – Merkwürdig.)

Láďa též o plánu s teol. P. P. – přístup k Ježíši Kristu:

1) Je důležitý odraz v prvních učednících, třeba to studovat

2) je důležité se historicky co nejdále dobrat k historické postavě Ježíšově a poznat její sebevědomí – vyjadřované ovšem pojmovým aparátem tehdejšího prostředí −

3) ale to není to podstatné –

a) jednak: protože to jsou naše přístupy, až k tomu se nedostaneme,

b) jednak: to podstatné neleží v minulosti, v hrabání se v ní,

4) ale jedině v přítomném významu Ježíše Krista pro nás, to má ovšem krom toho „působivého“ aspektu také aspekt „ontologický“. Potud Láďa.

Je myslím jasné, jak neobyčejně to odpovídá mé celé tradici, Teilhardovi atd. − i když v konkrétním provedení bych se asi v lecčems s Láďou různil – vždyť jsem „ortodoxní“!

K Hessovi:

Je pozoruhodné, jak daleko se Hesse – zejména v Demianovi – dostává k – abych tak řekl – „futurismu“ –, v závěru mluví o ještě neuskutečněném lidství, motiv cesty – v Cestě do země východní atd. atd., a přesto v posledu, vždy „propadne“ orientálnímu, v tom nedobrém toho slova smyslu: „mystickému“ názoru, že to podstatné, oč je usilováno, se pouze nějakým naším omylem, defektem jeví jako budoucí, ono je ve skutečnosti z plna přítomné, a to musíme pochopit... Hessovi hrdinové to také takto chápou (Siddhartah nakonec atd.), cesta se tak stala něčím zcela nepodstatným.

Zde nutno být velmi pečlivý:

1) To pravé je vlastně už zde = „falešná mystika“, cesta světa je nepodstatná, je to mâja...

2) ale také Rádlovo: svět je pouze nahodilou (!) kulisou našeho neodvratného poslání... (zde jde o „futurismus“, ale kupodivu výsledek je stejný jako v „orientalismu“ – futurismus sám zřejmě nestačí...) − ani zde cesta světa není nijak podstatná

3) jde tedy o to vyznat na prvním místě ono „Futurum“, onu pravou budoucnost, ale nezapomenout na cestu − i ji nějak zavzít −, tak jak je to viděno u některých moderních teologů − u Riqueta[*] (Życie i Myśł 1956 – cituje Rogalski), u Teilharda, jakási tresť té cesty je Bohem uschovávána, sbírána, střádána; uplatňuje se tu to, co tak hluboce viděl Rilke („jsme včelami nesmrtelnosti, sbíráme neviditelný med...“). To však je možné jen proto, že je tu spojení mezi futuristickým absolutnem a „hic et nunc“ té cesty – je to Prostředník Ježíš Kristus − vtělený Bůh − již nyní působící.

* Je to, myslím, Rondet. (26. 8. 62)

Vtělení (do hloubky pochopené) je jediným řešením souboru těchto otázek.

Energetika ducha?

Proč realisticky nenapsat – smrt... vskutku jen přechod; úzkost... ano − berou vám půdu pod nohama, země ujíždí, ale je to jen proto, abyste skočil na novou půdu −

− vše to existenciální říci „energeticky“, hodně konkrétně?

7. XI. 61

Honza V. přinesl dost materiálu k Henry Millerovi – začíná se „rýsovat“ studie ve Světové literatuře. Podařilo se mi – při první probírce – najít řadu skvělých pasáží (o „obscenitě“, o Rimbaudovi, Count Basiem, Tomáši Akvinském atd.), bude třeba sehnat Obratník Kozoroha, něco z něho přeložit – co do „obscenity“ stejně těžko překonáme toho Pasoliniho (kterého jsem ostatně ještě nečetl, nepřitahuje mě to).

Bude třeba text studie o M. prokládat dlouhými citacemi, někde přejít do aforistického tónu, ilustrovat výklad V. V. Rozanovem (neznámými u nás pasážemi), spojit i s Teilhardem (pomocí Geralda Hearda? – v každém případě tím „magickým realismem“, který umožňuje Millerovi prožívat každou věc intensivněji, cítit hmotu – to je teilhardovské...)

přečíst si i Giona, Lawrence atd.

– Holanovi přeložit Teilhardův dopis generálovi (Teilhard ho, jak sám říká, „až nebezpečně chytil, je mu až nebezpečně blízký“ – to, že je třeba jít, přestože je to do mraků, tím, že Bůh nemůže... atd.)

Vše psát – stejně nedovedu mluvit... zvláštní ztupělost... Dovedu mluvit jen v jakémsi nadšení – jež ovšem musí působit komicky...

Proto: psát (a pak to vždy po sobě proškrtat)

Myšlenky (obrazy) je třeba zaznamenat ihned.

V. H. − dostal jsem „pouvoir“ jednat o bibliofilském vydání Hol. inedit − (Chvála? bibliofilové?) Adjuva me, Domine!

Je velice třeba, aby na všechno v šuplíku vložil V. H. „poslední ruku“, abychom pak něco nerekonstruovali, je třeba to všechno skutečně připravit.

Spor o Hessa – vlastně ani ne spor – opravdu jsem se trochu zarazil (a snad opravdu urazil) těmi poznámkami V. H. – stal se mi Hesse v posl. době příliš blízký... O Buddhovi nemůže být řeči − ostatně v Siddhartovi je přímo odmítnut.

Stepní vlk přece nemá podtitul: Román intelektuála!

Kupodivu mne to nebolí... Je to dobré, nebo špatné znamení?

Vypadá to, jako bych se vracel do sebe... Je to, ač by se zdál spíš opak pravdou, spojeno s úzkostmi... Nerad bych potrhal společenství – ale nebylo-li tu společenství?

V. H. píše: „Miloval-li jsem, jak jsem osvědčil svou lásku?“ − V mnohých stavech jednostranné závislosti dochází k využívání, řekl bych, i proti vlastní vůli využívajícího –

– je to řečeno příliš ostře... Měřítkem ale tu může být nesvoboda, a je to jakási nesvoboda, nelze-li pomoci! A ve vztahu závislosti − třeba i citové lásky (snad) – nelze pomoci!!

Ambivalentní lidé...

Cítím, jak jsem přímo našlapáván do sebe sama.

A vždycky budu sloužit jen pravdě.

Pozoruhodné poznámky p. Markoviče o samotných Židech – věční revolucionáři, žádali a žádají vždy spravedlnost, o tu se budou přít třeba i s Bohem. Věčně kritičtí, diskutují.

Myslím – Židé, praví universalisté (internacionálové?) − ovšem i to vše teprve bude! Cítím, že jsou nám velmi blízcí.

9. 11.

K Teilhardovi.

H. úžasně na Teilhardovi zaujalo jeho putování, je to prý poutník, byl velmi rád, když jsem mu řekl, že v Německu skutečně Teilhardovi říkají „Pilger der Zukunft“ − V. H. říká, že sám také putuje, že je třeba stále jít a zastavit se, kontemplovat, a pak zase jít dál. V. H. volal – to byl světec!

K Millerovi.

Ovšem nedosahuje Rozanova – Rozanov opojen pohlavní živoucností „pohanských“ kultů, pak však pochopil zbožnění rodiny, jež nastalo v křesťanství, Miller nedošel – myslím – do takové hloubky. Je však úžasným básníkem, v něčem přímo „fenomenologem“ a „evokátorem“ pohlaví. A svými posledními polohami (bohužel poněkud příliš cáknutými Orientem) se přece jen Rozanovovi v jeho mystickém pojímání pohlavnosti blíží.

V. H. – nenávidí Orient, stále cituje Claudela – „Buddha, to je utopenec“. Jak z kořene sebe sama s ním souhlasím! Ale přesto – nechci být nespravedlivý, Siddhartah je úžasný – a co čínská poezie?

15. 11.

K V. příteli −

poprvé jsem se tváří v tvář octl systematicky (a přitom existenciálně) se jevícímu problému celibátu – a v souvislosti s tím s celou tou konservativní, retardační stránkou hierarchického církevního aparátu, kterou náš přítel zřejmě velmi trpí.

Zdá se, že se ve svém současném postavení necítí ve své kůži a že je třeba najít čestný ústup. Kanonický proces atd.

Je to, co na něj čeká – cesta lásky? Nevím – je v něm mnoho, co spíše čeká „klidný kout“, oporu atd.

Zvláštní vyhrocení u Greena (Jádro věci) − ta dichotomie, to dilema mezi láskou k Bohu a láskou k člověku!

Teilhard nás učí, jak toto jde jedním směrem.

A přímo ve fabuli románu jsou pro to opěrné body: Scobie, který takto nemožně volí (Bůh × člověk), skutečně neprohlédá svou situaci, v mnohém se zcela po lidsku mýlí – tedy nejde o pravou lásku, neboť láska vidí;

dále: z druhého konce – přece je to nakonec láska, která ho zachrání, láska jednotná (totiž nerozlišená, neboť Scobie již neřekne jméno, koho miluje),

závěr: ve svém hodnocení se Scobie mýlí – nejde tedy ve vztahu k lidem o pravou lásku (má málo risika v sobě, je moc opatrný, děsně konvenční, také moc „zamilovaný“), ale přece něco lásky v něm je – a to ho zachrání – láska vůbec.

Ve Scobiem mnoho ničivého, sebeničivého, viz péguyovský motiv, častý u Greena – zatratit se pro někoho, za někoho...

Odpověď na to u Bernanose (závěr Deníku v. f.) − „milovat se jako kterýkoli trpící úd Ježíše Krista“ a rozvinutí na konci Filosofických požadavků křesťanství u Blondela – „Bůh má zájem na tom, aby se v každém z nás zrodil“.

K celibátu −

je jistě možný, a přinášející ovoce, je-li splněna jistá základní životní podmínka jistého ukojení, které dává svobodu (jinak pocity, že jsem byl o něco ošizen, že o něco přicházím atd.), toto ukojení je v celibátu dáno celou žhavostí poměru ke Kristu.

Je ovšem potřeba, aby takové rozhodnutí (k životu v celibátu) bylo učiněno, nebo aspoň obnoveno po určitých zkušenostech, až v určitém věku, bylo by tedy v tom třeba jít ještě dál než u řeckokatolíků.

Za úvahu stojí i jiné myšlenky našeho přítele – volba biskupa klérem diecése apod.

K otázce „Situationsethik“ a „mravní partyzánštiny“.

Uvědomil jsem si, že ten můj názor – „Jsem-li v rozporu s normami, dám si termín, a do té doby své chování upravím ad normam“ − má v otázkách erotu důležitou podmínku − a to je (v před-manželských otázkách) přítomnost, existence, nepodmíněné, všecky důsledky přijímající lásky. Tato realita nejindividuálnější, nejzvláštnější, nejvíce nabitá haecceitou je garantem takové cesty. Uvážíme-li „předtridentskou situaci“, ona vlastně již v počátku své existence, při svém zrodu, zakládá manželství. Ale pro její naprostou jedinečnost, osob-nost (= to, že jest osobní), se z ní nedá dělat systém – ani systém situationsethiky – ne. − Je to podivuhodná cesta: cesta naprosté lásky (prosím –, i se všemi tělesnými atributy – se vší fysickou, duševní hrou obrazů, rozkoší, utrpení), při níž lze říci „Ať jsem třeba zatracen...“ a vědět, že to mohu říci, protože – věřím, doufám, ba vím, že nebudu zatracen! Při tom jako by se do jediného bodu, do jediné cesty, do jediné perspektivy zhustilo vše, celý vztah k světu, celý vztah k Bohu – a byl tam jako jediný, jednotný, přítomen!

Říkám − „jako by“ − on je tam přítomen – a je milovanou ženou plně realisován a symbolisován.

———

Markétka vysvětlovala Janě: „Moře, to je špinavý od lodí, a od ryb a od bahna, to tu vodu upevňuje, aby neodtekla k Ježíškovi.“

———

Mnoho by bylo potřeba říci o Ivanově Autostopu. Tak je nutno pracovat! V ionescovské nadsázce vystihnout pravou tvář lidských vztahů – nezapomenutelné! Karel Pejča! A vůbec ty dialogy; ale autoři to sami opatřili skvělými komentáři (v programu představení).

Náš úkol na zemi: Pomocí viditelného lešení stavíme neviditelný dům, přitom nás sílí stálé vědomí (rostoucí!) Boží přítomnosti. Naše zraky nejsou obráceny na Boha, ale na naše úkoly, na naši práci (o tom ještě více...), to ovšem neznamená, že vědomí Boží přítomnosti nepřerůstalo až v klanění, děkování atd., a jsou dokonce lidé, jakoby zvláště vybraní právě pro toto: mystikové, ale ti zase o tom píší, posilují v nás vědomí oné Přítomnosti, tak i oni pracují pro ostatní, mají své úkoly, obracejí zraky kolem sebe.

27. XI.

Zajímavý doklad pro existenci nevědomí. Včera před spaním jsem četl Durychův právě vydaný překlad Hudsona, v noci se mi zdálo o tom, že ministruji v Krompachu, rozsvěcuji světla na oltáři, nejde mi to, přistupuje Pater, pomáhá mi atd., při takovéto skutečné scéně letos v Krompachu jsem uvedl onu povídku z Durychovy Kouzelné lampy, kde se líčí zápas kostelníka se svící – došlo tedy tehdy k „asociaci“ mezi Durychem a ministrováním. Včera jsem před spaním ovšem na Durycha myslil – v souvislosti s jednáním, které jsem s ním měl, když jsem se snažil o vydání jeho překladu v Mladé frontě –, nemyslil jsem však vůbec na tu povídku o kostelníkovi. Přesto ten sen z včerejška na dnešek jistě nebyl náhodný – a byl potvrzením subliminální asociace Hudson – Durych – svíce na oltáři. Při včerejším uvažování nebyl přítomen ten střední článek – nebyl přítomen jako spojující oba krajní.

28. XI.

Při nahodilé četbě skvělé Bramy spiżowej od Tadeusze Brezy – citát z Emersona: „Religia jednej epoki jest poezją dla drugiej.“ Pozoruhodná myšlenka – skutečně: funkce antické mythologie v křesťanském umění, funkce křesťanských motivů u Eliota, Holana dnes? Ale myšlenka neplatí až do hloubky... Jde spíš o to, že umění je úžasným, nesmírně důležitým, zkypřením půdy, na níž vždy v určité přítomnosti stojíme. V umění se reprodukuje celá významná minulost přítomnosti – tedy mythus, středověk („nešťastné vědomí“) atd.

Jak jsme to již jednou s Láďou formulovali – umění shrnuje celou situaci (tedy i minulost té situace!), aby tak v uměleckém díle vznikla skvělá, koncentrovaná příležitost pro nový odraz, odpich, pro novou cestu (která se však děje nikoli v díle uměleckém samém, ale v čtenáři, diváku, prostě v tom, kdo s uměleckým dílem spolupracuje. (Jednou jsem u H. napsal – že nejsem básník, ale že se snažím disjecta membra poëtae složit jako filosof v ještě ovšem nehotový tvar.)

29. XI. (Trochu jsem předběhl v datech!)

Narážím na myšlenku Herberta Reada – že velké objevy jsou předznačeny v umění – že dějiny umění předcházejí dějinám ducha. V bronzové době geometrické figury – dříve než geometrie, i v Řecku doklady. Co dnes? Kubismus  relativita, abstraktivismus, Brâncuși  ? Dodávám. Vzpomínám na zajímavý rozhovor u dr. Holubové o tom, jak před příchodem křesťanství v celém řecko-římském prostoru se objevuje nápadný obrat k abstrakci v umění. Do něho pak vpadá křesťanství. Tehdy jsme vedli také analogii k dnešku (abstraktivismus).

30. XI. 61

Jednou studie o Holanovi – ale až budu nucen, doslova – něco takového se musí napsat pod tlakem (třeba by to byl jen tlak termínu!).

Několik bodů: 1) výtvarnost – pracováno slovy jako malíř tahy štětce, báseň je stavěna, je budována nová realita. 2) gnóse – slovníku všech epoch, všech jazyků, náboženství a filosofií, věd a profesí, je užito k realisaci dualistických intuicí; nejde o dialektiku se všemi jejími třemi takty, nýbrž o její zadržení ve fázi největšího protikladu; bylo by třeba v díle Hol. vystopovat, jak tam vystupuje, jak je tam aspoň tušena (nejhlubší myšlenka vůbec!) − myšlenka jednoty. 3) práce s motivy – jednak s jednotlivými dílčími motivy –, jež přecházejí v Ale je hudba z básně do básně a později i do Příběhů, jednak práce na celých motivických syndromech − jako je třeba proces: Terezka Planetová, Cesta mraku, Panychida, první dva příběhy ze Tří, Zuzana v lázni – prostě to „vyšklebené“ zení tragédie.

Dílo Hol. by samo mohlo být učebnicí toho, o čem píše Hocke ve své studii.

9. 12.

Psychoanalýza a marxismus poukázaly na mechanismy (lépe: dynamismy), které působí (neuvědomovaně) „pod povrchem“ psychických a společenských jevů; oba tyto směry mají „terapeutický“ záměr – psychoterapii duševních poruch – revoluční změnu vykořisťovatelské společnosti. Krom „patologických“ podmínek ovšem také existuje jakási „normalita“. To každý bez rozpaků přizná pro psychický život, i když to tam neplatí o nic více než kdekoli jinde, jak je to však se životem společnosti. Zde by „normalitou“ byla (podobně jako v psychickém životě) jakási „středně-progresivní norma“ – tedy jistá „harmonie“ poměrů se vzestupnou tendencí, otevřeností vůči novým úkolům. Indikátorem zdraví společnosti (podobně jako u jednotlivce) je všestranná tvořivost, ovládaná jednotícím záměrem, smyslem pro reální, současnou situaci a práci pro budoucnost, která je koncentrátem ideálů své epochy. Je ovšem jasné, že tato „středně-progresivní“ norma není totožná s ideálem. Dále je třeba zdůraznit, že mezi normou a patologickými odchylkami není příkrá hranice a že i k udržení normy je třeba stálé „prevence“, „hygieny“; to platí i pro život společnosti.

Chybou psychoanalýzy (to platí pro většinu psychoter. směrů) i marxismu je relativismus vůči poslednímu cíli lidského života a života společnosti – zde se musí učit od křesťanství (nejspíš to asi bude možné prostřednictvím Teilharda de Chardin). Dále u obou vadí sektářství (sledují se zájmy klik, kliky samy jsou pak emancipovanými elementy, brzdí vývoj).

Moderní psychoterapie a moderní sociální politika mají zvládnutím osobních i společenských vzbouřivších se pomocných dynamismů (tzv. emancipovaných elementů v terminologii Ládi Hejd.) napomoci svobodě, − jak osobní, tak společenské – svobodě k vyšší službě, k realisaci zlidštěného kosmu (viditelného i „neviditelného“ – tedy vnitřního i vnějšího), k realisaci lidského sjednocení.

Moderní psychoterapie a moderní socialismus nastupují tedy na místo staré morálky a starého práva. Morálka a právo byly pokusem uvolnit člověka v epoše neprohlédání skrytých mechanismů v jednotlivcích a ve společnosti. Dnes ještě není toto prohlédání uskutečněno, ale je dán jeho počátek.

Analogie mezi marxismem a psychoanalýzou byla již mnohokráte viděna (jen v české literatuře několikrát!), jsou tu skutečně zajímavé shody – přes rozdílné filosofické kořeny (nebo jsou méně rozdílné, než se mělo za to?). Je ovšem přirozené, že „Deutung“, všechno to symbolické hraje v psychoanalýze mnohem větší roli než v marxismu, neboť psa pracuje především v subjektivní sféře člověka, kde hrají symbolická maskování vskutku obrovskou roli. Jinak Freud nebyl menší scientista než Marx nebo Engels.

Krom úkolů, spočívajících ve vypracovávání „technik“ psychohygieny a sociální praxe je tu ovšem dnes nesmírně, existenciálně důležitá úloha ozřejmování konečného smyslu života, neboť bez vědomí tohoto smyslu by se celý pohyb zastavil.

Co umění v této souvislosti?

− Jemu nelze nic předpisovat – ono samo bude signalisovat ohrožená místa, bude evokovat kořeny jazyka a života vůbec, bude koncentrovat (jako lupou) problematiku a spalovat ji soustředěným paprskem − z jejího plamene se bude rodit živá, účinná myšlenka, modlitba, liturgie.

− Ortegův katol. žák, dopor. Marcelem: Julián Marías: Reason and Life; the Introduction to Philosophy. New Haven: Yale University Press, 1956. XIII, 413 p. $ 5.00 (obstarat?)

———

15. XII. 61

Přečten Zbyňkův text „Nikoho tam nepotkám“. Tento text mne zastihl po dopise od otce z Chomutova – jeho částečné poznání, které dal tušit v poslední rozmluvě mezi jimi a námi, se zdá být zcela přehlušeno starým sentimentem nad sebou. Ani stopa po skutečném vykročení, nějakém vztahu aspoň k Daně (o níž se v dopise stále mluví), který by nebyl snahou ukojit se na ní z městnaného zklamání z vlastního zmařeného života. Naprostá uzavřenost v sobě – i vůči sobě navzájem – navenek nezastíraná nenávist vůči těm, před kterými mají mindráky (má matka, já), tato nenávist se dokonce přenáší i na dítě, které se jim zdá být po mně (Markétka)! Soužití ve Světlé přerušili sami po období, kdy jsem tam nebyl (přijel jsem na sobotu a neděli), období, kdy Dana byla neustále neurotisována tou zvláštní ponurou nedůtklivostí, podezíráním, sebeukájivými důvěrnostmi (shrnováno, co všecko za celý život otec matce prováděl – in sexualibus), podezíráním mé matky, že její vztah k němu je ze ziskuchtivosti (?), vyvrcholilo to předměstským nadáváním Markétce v jakési situaci, kdy matka zcela ztratila kontrolu nad sebou. To, že mi Dana o této scéně řekla, bylo ovšem strašlivou zradou, podobně jako to, že jsem vše věděl o tom, co nakládali z vlastních sentimentálně-nenávistných vztahů na Danu, když byla ještě skoro dítě. Naprostý nedostatek odvahy podívat se do tváře tomu, že Dana je dokonale zná, že zná jejich stálé předstírání, že ví, proč jejich život vypadá nyní takto, že začala sama žít jinak, že je svobodná, že je má skutečně, bez řečí, ráda, tj. že jimi trpí.

Přečten Zbyňkův text v situaci, o jejichž kořenech jsem tu něco řekl.

Musím se stát hodným důvěry, kterou ke mně Zbyněk má.

Zbyněk sám bude muset jít dál touto cestou. Vyslovit, napsat, co ještě vysloveno, napsáno nebylo. Tato cesta až na kraj je jeho jedinou cestou. Myslím, že by měl psát deník – o všem – o věcech veřejných, vnitřních, počasí, krajině, příbězích, lidech atd.

Snad se touto cestou vyjasní, že právě tam, kde je nyní největší hrůza, tam, že bude největší radost. Orgán největší bolesti je orgánem lásky. (Zdá se mi, že něco podobného jsem četl někde u Klímy, hledal jsem to právě, ale nic jsem nenašel, co by takto znělo; o této myšlence, ať již jakkoli formulované, se ovšem u Klímy najde hodně).

———

− Třebas s odstupem, myslím – že by bylo třeba zapsat vše: o naší opilosti s Mirkem P. v létě ve Světlé, o sezení v hospodě (doporučené p. far. − „je tam moc dobrá hospodská, ale muž, ten je opilec“, o cestě k doktoru Durychovi, o tom, jak jsem tam bez nejmenšího odbočení, přímo – ačkoli to bylo mimo cestu, za potokem – Mirka vedl, přestože jsem tam nikdy předtím nebyl, o tom, jak jsem tam mluvil o Vl. Hol., o návratu tam, kvůli „lepšímu rozloučení“, myslím, že jsem klekl..., pak cesta pryč, do polí, seděl v noci před ostnatým drátěným plotem, hledání legitimace oběma rukama po celé louce, mrholení, jediné světlo stranou dole v obci, dlouho slyšel cvrčka, všemu rozuměl – dám Durychovi báseň – cesta domů, Danin trest, cesta zpět, noční rozmluva dr. Dur. s Danou, má „meditace“ cestou, strašná úzkost druhý den, cesty za legitimací, návštěva spolu s p. far. u Dur., jeho báječná ironie, poznámka o „karmě, kterou si musí každý v sobě vytrpět“, rozuměl, pak jsme se dověděli, že holí prohledával potok, měl o mne strach −

− epilog u Vl. Hol., který byl touto (pro mne v té době stále ještě hrozně trapnou) příhodou potěšen. To, že J. D. měl o někoho strach... vždy u něho viděl jen odborný, lékařský zájem, postoj analytického pozorovatele.

(Pokud jde o zmíněné dogmatické formulace z Denzingera, lze ukázat shodu s právě vyloženým pojetím tak, že v případě důkazu Boží existence budeme „rozumem“ v dogmat. formulacích chápat celý ten komplex „přirozených“ schopností člověka jako „přirozenou“ víru, tj. aktivitu, elán, schopnost reflexe nad ní atd., jež samozřejmě „nadpřirozené“ víře (tj. víře v Krista, Církev atd.) předcházejí, a v případě důkazů pomocí autenticity biblických dokumentů je i z těch formulací, jichž se Urban dovolává, patrno, že tyto dokumenty jsou důkazy ne nějak vůbec, ale v rukou Církve, že Ona se jimi dokládá, jak již o tom svrchu řeč).

Dvě poznámky: 1) Neorganičnost tohoto počínání (totiž quasi-historičnost počínání dokumenty atd.) je i u tak pozoruhodného apologety, jako je Pinard de la Boullaye. Kritisoval jej ostatně již Blondel – ve své skvělé realisaci Deschampsova postupu − ve Filosofických požadavcích křesťanství.

16. XII.

21. XII.

Ještě k „duchovnímu životu“.

Za jakých histor. podmínek toto vše se objevilo:

Dvě hlediska v moderní katol. teologii, dva směry – inkarnacionalismus a eschatologismus.

* nutnou, ne ovšem postačující (Teilhard)

———

27. XII.

6. 1. 1962

———

———

7. 1. 62

———

8. 1. 62

Večer.

14. 1. 62

16. 1. 62

19. 1. 62

22. 1.

Table of Contents

{Zápisy na samostatných listech}

První zápisník