Obsah

PROLOG

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Přeložil Aleš Jan Procházka

QUEEN OF STORMS

Copyright © 2020 by Raymond E. Feist

All Rights Reserved

Copyright © 2025 for the Czech translation by Aleš Jan Procházka

Copyright © 2020 for Cover by Larry Rostant

Copyright © 2020 for Jacket design by Dominic Forbes

Copyright © 2018 for Map by Jessica Feist

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd. under the title QUEEN OF STORMS

Copyright © 2025 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

under licence from HarperCollins Publishers Ltd.

Raymond E. Feist asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

ISBN 978-80-284-0564-9

Pro Rebeccu a Jamese.

Tuto knihu věnuji vašemu největšímu

společnému dobrodružství,

na které jste se právě vydali.

S láskou táta.

PROLOG

Hlas ve stínech

Nechal se oslovovat Bernardo Delnocio z Poberta, a byla to jen jedna z mnoha lží, které o sobě šířil. Jeho pravé jméno nebylo Bernardo a s rodinou Delnocio neměl pranic společného. Dokud dědic rodiny nezahynul ve válce, byl rod Delnocio věhlasný a mocný; Bernardo o sobě tvrdil, že je jedním z jeho chudých bratranců z druhého kolena a z rodinného bohatství zdědil pouze slavné jméno. Ve skutečnosti se však ani nenarodil v Poberto, vzkvétajícím městě obklopeném vilami vlivných a mocných. Poberto leželo nedaleko od Brojues, hlavního města království Fondrak, domova církve Jediného boha. Místo toho Bernardo pocházel z nejchudší bídy Aliestes, menšího města na vzdáleném kontinentě Enast, na hony vzdáleného od nádhery Brojues.

Muž, který si říkal Bernardo, vyrůstal jako opuštěné dítě na ulici, kde jej vychovával pouliční dětský gang. Jen díky své vychytralosti a odhodlanosti se mu v nemilosrdném světě, který neodpouštěl chyby, podařilo přežít až do chvíle, kdy ho pod svá křídla vzala církev.

Mladíkova vrozená bojovnost a vůle přežít neunikly pozornosti jeho představených, záhy se tak dočkal dalšího výcviku, díky němuž mohl své schopnosti lépe využít ve službě církvi. Strávil bezmála deset let jako člen řádu Božích bojovníků, bojové odnože církve, vojáků ochotných bezpodmínečně zemřít při obraně víry, a, co je důležitější, bez váhání útočit na její nepřátele.

Díky vůli přežít se v organizaci dočkal rychlého vzestupu a pečlivě se při tom vyhýbal pracovním zařazením do rolí jako byl průzkumník, technik či ženista, ve kterých by měl menší šanci na kariérní postup, přestože byl dost chytrý na to, aby se něco naučil o stavění pokročilých opevnění, lanoví mostů a opravách silnic nebo ovládání obléhacích strojů.

Měl talent na přízvuky a zanedlouho se naučil zamaskovat svůj vlastní, zároveň se zdokonalil v rétorice a etiketě. Netrvalo dlouho a stal se nejmladším nižším důstojníkem v dějinách Božích bojovníků.

Po pouhých třech letech, kdy velel vlastní jednotce, si uvědomil, že skutečná moc nespočívá v rukou armády, ale v řadách duchovních v církvi, a tehdy se jeho touha po přežití proměnila v touhu po vlivu, moci a dalším postupu vzhůru. Když se mladý nadějný důstojník rozhodl opustit řady Božích bojovníků, aby složil svatý slib a stal se nejnižším z kleriků, jeho spolubojovníky to překvapilo, ba přímo šokovalo.

Prostým klerikem však dlouho nezůstal. Bernardo sice nepatřil mezi ty nejtvrdší hráče smrtícího klání o pozice v církvi Jediného boha, ale intuitivně chápal něco, co málokdo: dokázal rychle rozpoznat, kdo má v organizaci skutečný vliv, bez ohledu na to, kdo se honosil nejvyššími tituly a hodnostmi. Okamžitě rozlišil, kdo působí pouze jako veřejný činitel a kdo ze stínu vládne. A především měl vražedný instinkt pro případy, kdy byl protivník zranitelný, a neváhal každé podobné příležitosti využít.

Došlo mu, že přestože naoko byla řídícím orgánem církve Jediného boha Rada episkopů, skutečnou moc nad jejím směřováním mělo jen několik málo mužů. Na všechny, kdo toužili po vlivu, čekala celá řada překážek a slepých uliček, a najít v jejich bludišti správnou cestu sice znamenalo výzvu, ale Bernardovo krušné dětství mu poskytlo celou řadu drsných lekcí v přežití, které teprve nyní skutečně docenil.

Díky vrozeným schopnostem a intuici snadno rozpoznal, kdy je čas jednat, a nejednou se mu podařilo přesvědčit jiného z hráčů, aby zosnoval pád některého z jeho rivalů. Stačilo mu jen naznačit, a jiní lidé jednali za něj, přestože byli celou dobu přesvědčení, že se geniální plán zrodil v jejich hlavě. Ať už šlo o vůdce zločineckého gangu nebo mocné episkopy, dokázal jimi manipulovat, jak se mu zlíbilo; snadno poznal, čí věrnost je neochvějná, koho lze ovlivnit nebo podplatit, z koho se v budoucnu může stát cenný spojenec, a kdo musí být neutralizován či rovnou zabit.

Na ulicích chudinské čtvrti se naučil poznat, kteří z chlapců byli jen velkohubí rváči. Střídali se rychle; často končili v mělkém hrobě nebo ve spárech otrokářů. Skutečně chytří členové gangu, ti, kteří uměli přemýšlet a věděli, kdy udeřit, však přežívali. Právě od nich se učil a naslouchal jejich radám, protože i jemu šlo ze všeho nejvíce o přežití.

V průběhu let Bernardo usoudil, že pro jeho kariéru bude nejlepší utvářet pravdu o své minulosti tak, aby vyhovovala proměnlivé politice Církve Jediného. Ti, kdo znali nepohodlná fakta z jeho raného života, skončili buď jako jeho nejbližší přívrženci, nebo jako mrtvoly. Likvidaci nepřátel bral jako výzvu svému intelektu a cvičení v trpělivosti. Často čekal na příležitost, kdy se zbavit některého z rivalů, dlouhé měsíce, a občas i roky. Jeho nevzrušitelnost se záhy stala téměř legendární i mezi nejvyššími představiteli církve v Brojues. Nyní byl byl počítán mezi nejmoudřejší z církevních představitelů, a podle širokého konsensu i mezi nejtrpělivější. Dnes však trpělivost docházela i jemu.

Ve službě Jednomu bohu a v bojích o moc nejednou pohlédl do očí smrti, a právě teď na ta setkání vzpomínal s vědomím, že by rychlou smrt možná i uvítal.

Mlčky seděl ve velké ložnici na hradě Jeho Nejsvětějšího Veličenstva Lodavica, krále Sandury, vládce nejmocnější říše v Severní i Jižní Tembrii. Přimět Lodavica, aby několik hodin nehnutě seděl, byl nemožný úkol, ale Bernardovi se podařilo jej přesvědčit, aby čas od času vydržel alespoň několik minut. Šlo o další malý, ale nezbytný krůček v plánu na zesílení Bernardova vlivu na krále, a tím pádem i na království Sandura.

Král seděl tak klidně, jak jen uměl, zatímco se malíř snažil jeho majestátní zjev zachytit na lakovanou dřevěnou desku. Malíř byl zajatec z Ithry, který padl do rukou jednomu z Lodavicových vazalů. Podařilo se mu přežít zkázu města a vyhnout se smrti i otroctví, ale zajetí už ne. Jmenoval se Bantiago.

Bernardo pozorně sledoval, jak Bantiago umně nanáší barvu na desku a nějakým uměleckým kouzlem se mu daří lichotivě, ale stále věrně zachytit Lodavicovy rysy. Bernardo plně chápal, proč se právě jemu podařilo přežít pád království Ithrace. Před jistou smrtí ho zachránil jeho úžasný talent.

Bantiago maloval tak dobře, že jeho služeb využíval jeden šlechtic za druhým, a nakonec se mu podařilo vybudovat si skvělou reputaci a vydělat si na živobytí tím, že maloval nádherné portréty svých věznitelů. Přestože byl stále považován za zajatce, obvykle cestoval se skupinou sluhů, z nichž mnozí byli pohlední mladíci, s tovaryšem, jehož jemné rysy byly vyloženě krásné, a, aby se neřeklo, také s jedním strážným. Bernarda napadlo, že podobné vězení by mu většina obyvatel Sandury mohla závidět.

Záliba v podobiznách pocházela původně z Ithrace a Lodavico jí pohrdal, stejně jako pohrdal všemi formami umění, které považoval za zhýralé, ale Bernardo ho postupně přesvědčil, že portrét bude věčnou připomínkou jeho slávy.

Předtím, než se vůbec setkali, Bernardo po více než rok Lodavica studoval, a nyní byl členem královského dvora a jeho nejdůvěryhodnějším rádcem již přes deset let. Také proto věděl, že král Sandury svůj zjev celý život nenávidí.

Král věděl, že je často za svými zády zesměšňován za to, jak vypadá. Nos měl mírně zahnutý doprava, levé oko o něco výše než pravé, a pokřivené byly i jeho vzácné úsměvy. Neměl rysy vyloženě ošklivé, ale jejich nesouměrnost mu dodávala podivný vzhled, který vyvolával v ostatních těžko pochopitelný neklid. Navíc byl vyzáblý a zdálo se, že mu nikdy moc neschází k nenadálému záchvatu zuřivosti, což vše znamenalo, že v jeho přítomnosti se cítilo příjemně jen málo lidí.

Sám si byl dobře vědom, jak na lidi působí, a často toho využíval. Na své mladší sourozence pouštěl hrůzu dávno předtím, než po smrti svého otce nastoupil na trůn. Když jim po své korunovaci nabídl vzdálená panství nebo výhodné sňatky, s povděkem souhlasili, jen aby se dostali od královského dvora co nejdál.

S portrétováním souhlasil jen díky Bernardově tiché vytrvalosti. Za celý život se Lodavico nesetkal s nikým, s kým by se cítil lépe než s Bernardem. Neuvědomoval si, že je to cíl, kterého Bernardo dosáhl po dlouhých letech chytré manipulace a budování důvěry. Byly noci, kdy si Bernardo prostě přál Lodavica zabít, nebo se přestěhovat na nejvzdálenější konec Garnu, ale věděl, že nakonec jeho vytrvalost při získávání Lodavicovy důvěry zvítězí. Nyní už byla téměř absolutní.

Cosi v Bernardově chování a jeho neotřesitelné netečnosti dokázalo Lodavica vždy uklidnit, bez ohledu na to, v jak náročné situaci se právě nacházel. Považoval episkopovu radu za životně důležitou a po mnoha letech, kdy měl duchovního po boku v králově komnatě, bylo jasné, že si nedokáže představit žádné důležité rozhodnutí bez Bernardových rad.

Pro Bernarda bylo přesvědčování Lodavica, aby se nechal portrétovat, jen dalším únavným krůčkem k úplné kontrole krále, aniž by si toho byl vědom.

Episkopos věděl, že ve chvíli, kdy bude dokončený obraz viset v hradní galerii po boku erbů a zástav Lodavicových předků, bude král skálopevně přesvědčen, že to byl jeho vlastní nápad, a o to přesně Bernardovi šlo.

Lodavica konečně přestalo pózování bavit a prohlásil: „To by stačilo.“ Vstal a pokynul sluhovi, aby mu pomohl z těžkého červeného pláště s hermelínovým límcem. Vadilo mu sice, jak dekadentně působí, ale když malíř poukázal na to, že v něm vypadá „vznešeněji“, musel s ním souhlasit. Lodavicovy pevné zásady ohledně marnivosti konečně povolovaly, a to také bylo částí Bernardova plánu.

Bernardo vstal a píchnutí v kolenou mu připomnělo, že už není nejmladší; bylo mu okolo padesáti (přesné datum svého narození neznal) a uvědomil si, že by měl začít více cvičit. Celý život byl štíhlý a ve formě a udržoval si svaly, kterých nabyl jako voják; až příliš mnoho z jeho souputníků časem zpohodlnělo a ztloustlo. Zítra brzy ráno vyzve jednoho ze svých družiníků na cvičný souboj. Nyní sice zastával úřad episkopa, ale byl vojákem dost dlouho, aby dal přednost soubojům a zápasu před jinými formami cvičení. Byl vysoký, měl široká ramena a černými vlasy mu prokvétaly šediny. Navzdory věku si uchoval vitalitu a energii, kterou by mu mohl závidět leckterý o polovinu mladší muž.

Dnes měl na sobě neformální oděv – prostou černou sutanu bez zdobného lemu s černými knoflíky a kotníkové boty z měkké kůže. Jeho jedinou ozdobou byla stříbrná kulatá brož, symbol vyznavačů Jediného boha, a prsten úřadu, který mu zdobil levou ruku, další jednoduchý stříbrný kruh, i když uprostřed osazený malým rubínem.

Ješitnost nepatřila k Bernardově povaze, takže mu na vzhledu nijak nezáleželo, ale dobře chápal, jak důležité je dělat dojem na ostatní. Nechtěl přitahovat pozornost, ale zároveň by jej nikdo neměl přehlédnout. Častěji to bylo obtížné.

Vyčkával, dokud sluhové nepomohli Lodavicovi se svlékáním těžkého pláště, a když král vyrazil ke dveřím, následoval ho; šel o půl kroku za ním po jeho levici, v důvěrné, ale uctivé vzdálenosti. Na králi bylo znát, že je v horším rozpoložení než obvykle v tuto ranní dobu, a to i pokud Bernardo vzal v úvahu, že Lodavico právě musel pózovat pro svůj portrét. Zachoval proto moudré mlčení.

Lodavico zamířil do poradní komnaty. Vešli do dlouhé ponuré chodby bez oken, jež byla vysekána srdcem Lodavicova hradu, a stíny z pochodní ve svícnech blikaly na zdech v groteskní parodii královy přirozeně neohrabané chůze. Bernardo dobře věděl, jak stíny krále rozčilují, i když je snášel od chvíle, kdy před třiceti lety nastoupil na trůn. Čas od času ho napadlo, proč Lodavico nepřikázal architektům, aby vymysleli nějaký jiný druh osvětlení, ale nikdy se krále přímo nezeptal; bylo možné, že je vnímal jako denní připomínku vlastního odporu k sobě samému.

V komnatě našli podnos naložený ovocem, studeným masem a sýrem, bochník teplého chleba, láhev vína a džbán chladné vody.

„Výborně,“ poznamenal Lodavico. „Vyhládlo mi.“

„Předvídat potřeby Vašeho Veličenstva je vždy mým cílem,“ opáčil episkopos.

Lodavico mu naznačil, že by měl sedět v křesle po jeho pravici na konci poradního stolu. Soukromou radu vždy tvořilo až dvanáct sandurských šlechticů, což byla stará tradice, která vydržela až do časů vlády králova otce. Lodavico sice několika z nich přidělil důležité funkce, ale jen zřídka svolal na poradu všechny. Naposledy tak učinil před válkou s Ithrace, aby ukázal, že nejde pouze o jeho rozhodnutí. Většinou se radil jen s několika z nich, a poslední dobou pouze s jediným: s Bernardem. Pravdou nyní bylo, že episkopos a král stáli za všemi důležitými rozhodnutími, která v Sanduře za posledních deset let padla.

„Co je nového?“ zeptal se Lodavico.

Bernardo rozložil koženou složku, kterou s sebou neustále nosil. Věděl, že král předpokládal, že během malování s ním nebude probírat choulostivé státní záležitosti, ale nyní, když byli konečně o samotě, dychtil po novinkách.

Bernardo už dávno pochopil, jaké zprávy krále zajímají nejvíc, a proto nudné, každodenní záležitosti ohledně obchodu, daní a dalších všedních věcí odsouval až na konec. Začínal vždy zpravodajskými informacemi, zprávami a dokonce i fámami o každém, koho Lodavico považoval za hrozbu.

„Mnoho toho není, Vaše Veličenstvo. Několik žoldnéřských skupin ze severu se vydalo na cestu do Sandury, aby se přidaly k vašemu tažení.“ Odmlčel se. Všiml si, jak se Lodavicovi přivřely oči, a odhadl, co chce král vědět nejdříve.

„Z Marquensasu nemám žádné nové zprávy, Vaše Veličenstvo. Podle našich agentů se nic nechystá.“

„A co ta nová jednotka, kterou Daylon založil v tom městě...?“

„V Beranově Vrchu,“ pomohl mu Bernardo. „Slovo ‚jednotka‘ je poněkud nadnesené, podle mých zpráv se jedná spíše o domobranu, navíc bez zkušeného šerifa. Velí jí mladý kovář jménem Declan.“

Lodavico podrážděně mávl rukou. „Jsem si jistý, že jde o provokaci.“

Bernardo naslouchal této domněnce nesčetněkrát, ale dobře věděl, že nejlepším řešením je nechat krále vychrlit svá podezření a následně ho ujistit, že provedl všechna nutná opatření.

„Daylon Dumarch opevnil všechny přístavy, na klíčových bodech ustavil vojenské posádky a chrání všechna města, obchodní tepny i silnice; hlídky posílá všude, jen ne na jednu jedinou obchodní trasu na severu. Proč asi?“

Bernardo zaváhal, nebyl si jistý, zda se jedná o řečnickou otázku. Když viděl, že král očekává odpověď, pokrčil rameny. „Ze severu příliš nebezpečí nehrozí. Má jen jednoho mocnějšího souseda, a tím je Rodrigo z Měděných hor, který patří mezi nejbližší přátele barona Daylona. Dumarch by se spíše nadál zrady od vlastního bratra než od Rodriga Bavangina.“ Znovu se odmlčel a sledoval, jak král zareaguje.

Lodavico přikývl. „Vládci severních přístavů jsou rozhádaní, nejednotní a místo zbrojení se raději věnují obchodu a pašování zboží. Krom toho žádný z jejich přístavů není dost velký na to, aby v něm zakotvila flotila schopná ohrozit Marquensas. Největší přístav je Colos, a ten leží tak blízko u hranic, že ho má Daylon stejně pod palcem.“ Promnul si bradu; Bernardo věděl, že to dělá, kdykoli přemýšlí. „Daylon tedy...“ Pohlédl na episkopa, jako by nedokázal přesně vyjádřit své myšlenky.

Kněz měkce odpověděl: „Myslím, že si hledí svého a chce především hájit své hranice.“

Lodavico zavrtěl hlavou. „Nesouhlasím. Něco má za lubem. Poslední dobou hromadí peníze a posiluje svůj vliv na ostatní barony. Buduje z Marquensasu novou Ithrace. Četl jsem zprávy o tom, že...“

Bernardo si poposedl a usilovně se snažil zachovat kamennou tvář, když viděl, že rozhovor nabírá známý směr, zatímco se král pustil do dalšího ze svých paranoidních proslovů o blízkém přátelství Daylona Dumarcha se zesnulým králem Steverenem Langenem, vládcem Ihtrace. Míchal přitom dohromady fakta s vymyšlenými urážkami a pomluvami, jen aby mohl odůvodnit svou zášť k nejmocnějšímu z baronů na obou kontinentech.

Konečně králova tiráda ustala a Bernardo nasměroval rozhovor k dalším důležitým, ač ne naléhavým záležitostem, jež vyžadovaly jeho pozornost, a nechal povolat písaře, který králova rozhodnutí zapsal. Poté, co audience skončila, vyčkával episkopos, až ho král vyzve, aby vstal – pracovali spolu už tolik let, že stačilo, aby mírně naklonil hlavu ke straně a král v odpověď přikývl – a poté, co uposlechl, dodal: „Vaše Veličenstvo, večer vám nechám donést opisy vašich výnosů ke schválení.“

„Předpokládám, že teď bych měl jít zase pózovat tomu prokletému malíři. Čím dříve s ním budu hotový, tím lépe.“

Bernardo se lehce uklonil a král odešel.

Jakmile panovník vyšel z komnaty, episkopos mávnutím ruky propustil písaře a vychutnával si krátkou, velmi vzácnou chvilku o samotě.

Odmítal se utápět ve svých přechodných frustracích z jednání s vladařem, který se podle všech rozumných měřítek ocitl na pokraji šílenství. Bernardo Delnocio z Poberta rychle poznal, jak osamělý Lodavico ve skutečnosti je; nenáviděný dokonce i vlastní rodinou, obklopený lidmi, kteří k němu předstírali loajalitu a náklonnost jen ze strachu. Místo, aby se k davu pochlebovačů přidal, rozhodl se mu Bernardo trpělivě radit a poskytovat mu podporu církve. Tak zajistil, že na něm byl Lodavico každým dalším rokem závislejší.

Mnohokrát se episkopa zeptal, po čem touží. Bernardova neměnná odpověď zněla: „Jen dál sloužit.“ Kdykoli chtěl král ocenit jeho služby dary, Bernardo je s díky odmítl.

Pravdou však bylo, že z jejich vztahu si více odnášel Lodavico: Bernardo mu totiž naslouchal, po čemž král toužil zdaleka nejvíc. Bez ohledu na to, jak šílené či absurdní byly Lodavicovy výlevy, Bernardo ho vyslechl, a král mu za to byl z hloubi duše vděčný.

Poté, co Bernardo strávil u Lodavicova dvora dva roky, došel král k názoru, že je jediný člověk na Garnu, který k němu nechová nenávist, který se ho nebojí, který od něj nic nechce a naopak mu leží na srdci jeho dobro. Dalo by se říci, že z Bernarda se stal jeho jediný přítel.

A tehdy jím Bernardo začal manipulovat.

Během posledních dvaceti let se Bernardovi podařilo zbavit se každého, kdo by mu mohl překážet v ovládnutí krále – včasná nehoda, přidělení zvlášť nebezpečného pohraničního postu, náhlá nemoc. Velká dávka trpělivosti přivedla klerika téměř k úplné kontrole nejmocnějšího království v Severní Tembrii.

Bernadovy cíle se konečně začaly na obzoru rýsovat; ovládnutí Sandury prostřednictvím církve i vlastní dosazení do jejího čela měl nyní konečně na dosah ruky. Čím blíže jeho cíle byly, tím větší pociťoval netrpělivost, s níž se musel chtě nechtě vyrovnat.

Pokud by snad katedrála, která se staví vedle králova hradu, byla dokončena ještě za jeho života, Bernardo už spřádal plány, jak k ní připojit tuto hradní obludnost. Už se viděl, jak nechává strhnout hradby, jak temné chodby nahrazují široké průchody s velkými okny z kvalitního skla. Věděl sice, že se těchto úprav docela jistě nedočká, ale upokojil se vědomím, že jeho nástupce bude tuto vizi sdílet. Až bude církev Jediného boha vládnout nad celým Garnem, hradů, pevností a armád již nebude třeba.

Bernardovy cíle sahaly daleko do budoucna, a jeho jedinou touhou bylo zanechat po sobě dlouho přetrvávající dědictví. Na osobním prospěchu mu nezáleželo. Následující vládci Sandury budou od počátku pod tak silným vlivem církve, že si život bez ní nebudou ani schopni představit.

Za zády uslyšel tichý šramot a uvědomil si, že už není sám. Jen několik málo lidí se dokázalo pohybovat takto tiše a pouze jeden z nich se odvážil k němu připlížit bez ohlášení. Aniž by se ohlédl, zeptal se: „Co je nového, Belli?“

Marco Belli, Bernardův nejvěrnější a nejnebezpečnější služebník, tiše odpověděl: „Nesu další zvěsti ze západu.“

„Z Marquensasu?“

„Přesně tak.“

Bernardo se otočil. Stál před ním Marco Belli, kterému se bůhvíproč přezdívalo „Pikola“. Byl o něco menší než Bernardo, mrštný a šlachovitý. Nejzajímavější na něm byly oči, které mohly vypadat netečně či dokonce vesele, zatímco Belli zvažoval, jak vás sprovodí ze světa. Měl na sobě červenou čapku ozdobenou orlím brkem, tmavomodrou tuniku a kožené kamaše. U boku mu visel krátký meč, ovšem Bernardo věděl, že mistrně ovládá celou řadu dalších zbraní. Pikola byl jediným člověkem, kterému plně důvěřoval a kterému povolil, aby byl v jeho přítomnosti ozbrojený.

„Tak spusť,“ a Bernardo se znovu usadil.

„Po několik posledních měsíců panuje na severu panství v Beranově Vrchu čilý ruch.“

„Slyšel jsem o tom,“ opáčil kněz. „Jde jen o nepodložené zvěsti.“

Pikola přikývl. „Pravda, ale ty zvěsti se nepříjemně množí, Eminence.“ Na chvíli se odmlčel, jako by vážil slova. „Nepodařilo se mi v nich nalézt žádnou skrytou agendu ani nic, co by stálo za větší zmínku, ale když je beru v úvahu všechny dohromady...“

„Vidíš v nich nějaký vzorec?“

„Na první pohled ne, ale... něco se chystá. Pokud za tím někdo stojí, je hodně opatrný.“

Bernardo přikývl. „Souhlasím, v tom městě se něco děje.“ I on si uspořádal myšlenky, než dodal: „I Lodavico předpokládá, že právě tam na nás chystají past. Pokud baron Daylon čeká, že v této oblasti Sandura zaútočí, může tam s pomocí barona z Měděných hor sevřít Lodavicovo vojsko do kleští.“

„Obětuje sice město, ale vyhraje válku,“ doplnil Pikola.

„Přesně tak. Lodavico by přišel o značnou část vojska, znepřátelil by si spojence, kteří očekávali snadné vítězství, a navíc Dumarch odhalí jeho proradnost, když všechny lži, kterými Lodavico ospravedlňuje svou invazi, vyvrátí. Dosáhl by vítězství na vojenském i politickém kolbišti. V nejhorším případě skončí Sandura oslabená a zmrzačená, což může oživit staré křivdy, obnovit dávné rozbroje a způsobit případnou občanskou válku. V nejlepším případě Dumarch rovnou svolá své spojence a uskuteční protiútok...“ Pomalu předpažil a pak oběma rukama mávl do stran, jako by shazoval figurky ze šachovnice. „... a se Sandurou naloží tak, jak Lodavico kdysi naložil s Ithrace.“ Bernardo si ztěžka povzdechl. „To nesmíme dopustit.“

Pikola se rozhlédl po tmavé místnosti. „I když by mi tenhle hrad nijak nescházel.“

„Na tom se shodneme. Nicméně, až bude dokončená a vysvěcená katedrála, z tohoto místa se stane sídlo církve na těchto kontinentech. Musíme jej proto ochránit. Válce pravděpodobně nezabráníme, král je posedlý vším, co mu připomíná pád Ithrace. Stačil by mu i pouhý náznak, že se chce Daylon Dumarch stát Rudovlasovým nástupcem...“ Bernardo se odmlčel. „Na tom, zda k válce dojde, mi nezáleží. Chci ale, aby se případný střet odehrával podle mých pokynů a ve vhodnou dobu. Víš přece, jak se říká skvělému plánu, uvedenému v pohyb ve špatnou chvíli?“

Pikola nakrčil obočí. „Katastrofa?“

Delnocio se zasmál. Pikola nejen že byl nedocenitelný úkladný vrah, ale navíc byl i mazaný a občas dokonce vtipný.

„Správně.“

Pikola přikývl a pak se zeptal: „Chcete, abych se tam vydal?“

„Nechci; tvých služeb je zapotřebí zde. Bohužel však nemám jinou možnost než tě tam vyslat. Mám zprávy o pohybu podezřelých osob v Beranově Vrchu. Může se jednat o agenty Coaltachinu, přestože zatím netuším, co je přivedlo tak daleko na západ. A navíc jsem zaslechl i zvěsti o... organizaci, kterou se vyplatí nespustit z očí.“

„Agenti z Azhante?“

„Stále ještě jejich služeb využívám, takže je nepokládám za bezpečnostní riziko... zatím. Právě od nich jsem získal tyto informace.“

„Mají nějaké podezření?“

„Strážci plamene,“ řekl tiše Bernardo, jako by se bál jméno tajného spolku zmínit nahlas.

Pikolovi poklesla ramena. „Copak se jich nikdy nezbavíme?“

„Zdá se, že ne. Většinu se podařilo pozabíjet nebo zajmout při pádu Ithrace. Nicméně...“ Znovu zagestikuloval, tentokrát zeširoka, a promnul si prsty. „Zdá se, že ten zbytek vítr rozfoukal do všech krajů světa.“

„Zbylo jich jen několik,“ namítl Pikola.

„Stále ale vládnou určitou... magií. Mocí. Čímkoli, čím to chceš označit.“ Chvíli přemýšlel a pak dodal: „Nepředpokládám, že bys o mladíkovi nebo dívce s vlasy v barvě leštěné mědi čirou náhodou něco zaslechl, že?“

Pikola zavrtěl hlavou. „A i kdybych zaslechl, neznamená to, že by na tom bylo něco pravdy. Pokud by se Rudovlasův dědic náhle objevil v Marquensasu, nebo dokonce přímo v Beranově Vrchu, dozajista půjde o návnadu, která má Lodavica přinutit vpochodovat rovnou do pasti. Kdyby se něco podobného doslechl, dokonce ani váš vliv by ho nedokázal uklidnit.“

„Ano, souhlasím.“ Bernardo lehce svraštil obočí. „Musíme provést vlastní průzkum. Vydej se tam a zjisti, co je na tom pravdy.“

„Mám vyrazit hned?“

„Ano.“ Bernardo se zvedl. „Jeď tam, zjisti, na čem jsme, a vrať se co nejrychleji to půjde. Potřebujeme znát pravdu.“

„A co když to bude pravda?“

„Nepodnikej žádné další kroky. Obhlédni to tam, vrať se a následně se rozhodnu, jak budeme jednat dál. Pošli mi zprávu po holubovi a po kurýrovi, v níž bude zaznamenán přesný čas, kdy jsi dorazil do Beranova Vrchu. Vezmi si s sebou ozbrojený doprovod, ale tvařte se, jako byste cestovali jako žoldáci. Navaž spojení s naším agentem, ještě než vejdeš do města; pokud dorazíš dřív než on, musíš na něj počkat. Podrobnosti nechám na tobě. Teď už jdi.“ Napřáhl ruku a mávnutím Pikolu propustil.

Pikola se uklonil a proklouzl ven skrytými dveřmi.

Bernarda vždy pobavilo, když jeho agent využíval prastaré chodby, o nichž nevěděl ani sám král.

Když znovu osaměl, pomyslel na své běžné povinnosti. Jednoho dne sice bude církev vládnout Sanduře a on sám povládne církvi, ale do té doby pořád bude jen oddaným rádcem Jeho Nejsvětějšího Veličenstva. Nyní měl jít radit. Nebo přinejmenším předstírat, že pozorně sleduje, jak umělec maluje portrét znuděného muže ve středním věku. Věděl však, že celou tu dobu bude myslet na mladíka se zlatorusými vlasy v malém městečku na druhém konci světa.

KAPITOLA PRVNÍ

Lov a nečekané setkání

Zvuk větvičky praskající pod nohama přiměl srnce trhnout hlavou a zvednout ji. Uši se mu pohybovaly, jak pátral po zdroji hluku, a pofrkával, jak se snažil zachytit cizí pach.

Hava ztuhla, luk na půl cesty k líci. Nechtěla zvíře vyplašit. Po chvíli větření srnec pomalu odcházel. Hava střelila pohledem po Molly Bowmanové, která naklonila hlavu k rameni a naznačila jí, aby se vydala doprava, a potom jí bradou dala na vědomí, že má zvíře dál sledovat.

Pro dívku z Coaltachinu byl lov úplně novou zkušeností; na ostrovech, kde se narodila, se žádné podobné lesy nenacházely. Stromy tu byly daleko větší – listnáče měly o poznání mohutnější kmeny než zakrslé borovice, jedle a smrky, které rostly na svazích nízkých hor ostrovů. Tamní nížiny byly vyklučeny už před lety, aby uvolnily místo polím a sadům.

Proplétala se mezi obrovskými duby, vyhýbala se rozsochatým bukům a opatrně našlapovala, aby nezakopla o jejich mnohočetné kořeny. Hava si dokázala představit, jak snadné by bylo ztratit se v tomto lese. Téhle oblasti, která se skládala z několika různých lesů, údolí, malých kopců s roklemi a slepými kaňony se říkalo Divočina a kdysi bývala útočištěm divokých kmenů a psanců. Přestože západní část byla poměrně bezpečná, protože ji během několika generací, kdy spadala pod Dumarchovo panství, baronovy síly stačily vyklidit, stále se jednalo o velmi nehostinné místo a pohyb v něm byl obtížný. Dívce jako Hava, která vyrostla v malých vesnicích a školách na ostrůvcích uprostřed oceánu, to připadalo jako opravdové bludiště plné potenciálně smrtících pastí. I orientace tu byla nesnadná – hustě propletenými větvemi nebylo vidět slunce a všudypřítomné stíny ji mátly. Všechny triky, které znala, jak najít cestu z místa na místo ve městech, byly v nejhustším lese, s jakým se kdy setkala, k ničemu.

Dokonce i vůně lesa se lišila od vůně domova. Tady převládal těžký, zemitý pach, v němž byl cítit povědomý podtón, připomínající santalové dřevo. V chřípí ji zase dráždila jiná, sladká vůně, která připomínala jabloň či hrušku v květu, ačkoli věděla, že santal, jabloň ani hrušku tady nikde nenajde. Cizost tohoto místa ji přitahovala a zároveň i děsila.

Srnec se dál vzdaloval a Hava si všimla, že Molly se pohnula. Následovala ji tak tiše, jak jen uměla, ale dobře si uvědomovala, že oproti své společnici je tak hlučná, že nejspíš vyplašila půlku všech zvířat v lese.

Molly se Havě zamlouvala. Ze všech dívek, se kterými se v Beranově Vrchu seznámila, byla zdaleka nejzajímavější. Všechny ostatní dívky byly jako ty, s nimiž se setkala během svých cest, nebo jako ty doma; vedly poklidné životy bez většího vzrušení. Nejdřív posluhovaly své rodině, pak se vdaly, odstěhovaly, a potom posluhovaly manželovi. Nebo posluhovaly více mužům jako šenkýřky, prodavačky či děvky.

Přestože Havě ještě nebylo ani dvacet, už procestovala kus světa, plavila se na lodi, zabila jednoho muže kamenem a zažila věci, o kterých se těmto ženám ani nesnilo, natož aby jich byly schopné. Sledovala je zpovzdáli už celé roky, ale nedokázala si představit, že by žila jako ony. Pro ni bylo ze všeho nejtěžší porozumět, jak mohou ochotně a bez vzdoru podobný život přijmout.

Od chvíle, kdy opustila dům své rodiny a vstoupila do školy Mistra Facarii, byla jen jednou z mnoha studentek a dokonce patřila mezi ty nejnadanější; od té chvíle o sobě přestala přemýšlet jako o něčí dceři nebo manželce. Náležela sama sobě.

I Molly se lišila od ostatních žen, a byly věci, ve kterých se vyznala lépe než ona sama. Přestože se Hava dokázala neslyšně proplížit temnou uličkou nebo se tiše vloupat do jakéhokoli domu, v hlubinách lesů byla úplně bezradná. Dokonce si ani nebyla úplně jistá, že by bez Molly trefila domů.

A najednou si uvědomila, že je Molly pryč. V žaludku ji píchlo, první záchvěv strachu. Musela ho ignorovat, jinak zpanikaří. Okamžitě použila techniky, které se naučila v dětství, jež jí pomáhaly se ovládnout a zabránily jí činit ukvapená rozhodnutí.

Rozhlédla se. Co by dělala, kdyby byla ve městě? Pokusila se vtisknout si do paměti, čím se tohle místo lišilo od zbytku lesa. Kolem ní ale byly jen samé stromy. V hlavě jí zazněla ozvěna hlasu z dětství; kapitán gangu Hilsbek ji napomenul: „Víš, jak se dívat, ale nevidíš nic. Nauč se věci vidět!“

Znovu prozkoumala okolí a všimla si stromu, na němž byly zhruba v úrovni hrudníku hluboké zářezy od pily nebo sekery. Nalevo od stromu byl pařez po shnilém nebo poraženém stromu, obrostlý popínavými šlahouny.

Rychle si do paměti zapsala další podrobnosti: několik balvanů po pravici a nalomenou větev, která visela ze stromu za ní. Po chvíli si byla jistá, že kdyby se sem vrátila, tohle místo pozná.

Otočila se, zopakovala si všechny ty drobnosti, které postřehla, a pak najednou uslyšela Molly: „Tak jdeš už?“

Přestože nyní mohla následovat Mollyin hlas, stejně dívku mezi dvěma těsně vedle sebe rostoucími stromy rozeznala jen stěží. Rozběhla se k ní, oběhla stromy a pak za Molly zahlédla náznak pohybu.

Bez váhání zamířila a vystřelila, šíp minul Mollyin krk jen o kousek. Ozval se tupý zvuk, jak se šíp zabodl do cíle, a tiché odfrknutí; pak už bylo ticho. Molly sebou neškubla ani nevypadala překvapeně, ale otočila se, aby se podívala, na co Hava střílela.

Pak se k ní obrátila zpět. „Doufám, že to byl skutečně srnec, a ne nějaký chlap ve vestě z jelenice!“

Hava se usmála. „Vidíš, to mě nenapadlo.“

Cílevědomě se prodírala mezi stromy, několikrát se zastavila, aby se vyhnula hustému křoví a popadaným kmenům. Přistoupila ke zraněnému zvířeti, klekla si vedle něj a zjistila, že je sice stále naživu, ale v hlubokém šoku, a dýchá rychle a mělce.

Molly si klekla vedle Havy a rychle srnci podřízla hrdlo. „Ať se netrápí.“ Sedla si na bobek a dodala: „Slušná trefa.“ Ohlédla se přes rameno. „Měla jsi výhled možná tak stopu, mezi pěti šesti stromy?“

„Viděla jsem, jak se něco pohnulo, tak jsem po tom střelila,“ pokrčila rameny Hava.

Molly shodila batoh a vytáhla z něj velký pytel. „Využijeme z něj všechno,“ poznamenala k Havě a rozložila ho. Potom z batohu vytáhla ještě tenký provaz a pověsila srnce za nohy na větev. Rychle ho vyvrhla, posbírala vnitřnosti do pytle a zavázala ho. Pak ho podala Havě.

„Předpokládám, že játra a ledviny prodáme na masové koláče, a za zbytek dostanu pár měďáků od Jarmana. Nakrmí s tím prasata.“

„Stáhneme ho z kůže?“

„Až se vrátíme z města.“ Molly odřízla srnce a s Havinou pomocí si ho přehodila přes rameno (přestože se Havě zdálo, že Molly by to snadno zvládla sama).

Chopila se pytle a Molly se jí zeptala: „Kde ses naučila takhle střílet?“

Hava, která byla zvyklá, že o své minulosti musí lhát, odpověděla bez váhání.

„Můj otec nás to naučil. Já byla nejstarší, tak jsem měla nejvíc času na učení.“ Odmlčela se a dodala: „Ale střílet jsme uměli všichni.“

Molly šla chvíli mlčky, ale pak se zeptala: „Na lov jsi ale moc často nechodila, co?“

„Jen občas,“ odpověděla Hava rychle, když si uvědomila, kam rozhovor směřuje. „U nás vypadá krajina úplně jinak. Podobné lesy vůbec nemáme.“

„Mhm?“ Molly to zřejmě zaujalo.

„Moje rodina žila na jednom ostrově...“ Hava nechala větu nedokončenou, když jí došlo, že neví, jestli se Molly setkala s Mistrem Bodaiem, když projížděl Beranovým Vrchem v přestrojení za koňského handlíře. K tomu došlo ještě předtím, než se Hava a Hatu vrátili do vesnice, aby odkoupili vyhořelý hostinec, jejž Hatu opravoval, zatímco Hava byla na lovu. Tehdy, když přišli všichni spolu, nicméně tvrdili, že její „otec“ je koňský handlíř.

Hava mluvila dál a v duchu si poznamenala, že jakmile budou s Hatuem o samotě, musí si jednou provždy sjednotit svou vylhanou společnou minulost. „Náš ostrov byl sice malý, ale občas kolem proplouvali piráti a lupiči. Sami jsme neměli moc na rozdávání, takže nás málokdy obtěžovali, ale občas si vzali jídlo a pokud měli příležitost, i zajatce, které mohli znásilnit nebo prodat otrokářům.

Tak jsme se všichni naučili střílet. Když přirazili ke břehům, pobrali jsme, co jsme mohli, stáhli se do kopců a doufali, že jídlo, které jsme zanechali na místě, jim bude stačit a nebudou nás dál pronásledovat. Všichni lidé v mojí vesnici to tak dělali.“

Molly na ni letmo pohlédla. „Byla jsem zvědavá, protože jsi velmi dobrá lučištnice – nebo šťastná – ale v lese jsi úplně ztracená.“

„Ostrov jsme opustili, když jsem byla ještě malá,“ navázala Hava a projednou mluvila pravdu. Když ji poslali do školy Mistra Facarii, nebylo jí ani sedm. „A když obchoduješ s koňmi, musíš se naučit o sebe postarat. Otci se ale nechtělo platit za strážce...“ Pokrčila rameny, jako by se tím všechno vysvětlovalo. První věc, kterou se při výcviku naučila, bylo neposkytovat příliš mnoho informací; čím víc toho řekla, tím obtížnější bylo pamatovat si všechny detaily. Raději změnila téma. „Připouštím, že když ses mi na chvíli ztratila, napadlo mě, jak trefím zpátky domů.“

„Většina dívek z města by se cestou ztratila... a dost kluků taky.

Byla jsem jedináček, takže mě můj otec bral s sebou na lov, i když z toho máma šílela. Proto jsem se snažila naučit i všechny věci, co mě chtěla učit ona sama – vaření, pečení a tak.“

Zatímco Molly dál pokračovala ve vyprávění, Hava s ní srovnala krok. „Něco jsem se přece jen naučila. Umím upéct chleba a umím si uvařit. Pokud jde o... jak se tomu... zavařování, tak to mi nejde ani trochu. Nedávno jsem otevřela sklenici, kterou jsem zavařila loni, a byla celá plesnivá.“ Smutně se zasmála. „Vůbec jsem si neuvědomila, co všechno máma umí, dokud neumřela.“

Hava to chvíli zvažovala a došlo jí, že o své vlastní matce, kterou neustále zaměstnávali čtyři Havini mladší sourozenci, přemýšlela jen zřídka. Když byla malá, brala všechno, co matka dělala, jako samozřejmost. Potom, když začala chodit do školy, se o ni staraly matrony, které dětem utíraly nosy a zadky, ošetřovaly odřeniny a modřiny a občas nějaké plačící dítě i pochovaly.

Hava odpověděla: „O matku... jsem přišla, když mi bylo sedm. Moc si na ni ani nepamatuji...“

Molly se k ní mírně natočila, aby na ni mohla pohlédnout, a pak obrátila pozornost k místu, kam mířily.

„Vidíš ten svah před námi?“

„Ano.“

„Pojď za mnou,“ vybídla ji a zdálo se, že vůbec nevnímá váhu srnce. Jakmile dorazily k hraně svahu, ukázala dolů: „Tenhle malý potůček se při dešti vždycky rozlije. Když se podíváš pozorně, uvidíš koryto, kterým voda stéká dolů. Pokud se tu někdy ztratíš, zkus najít nějaký potok a následuj ho z kopce. Na druhé straně silnice, kterou tu baronova rodina kdysi nechala postavit, teče řeka a všechny potoky se do ní vlévají, takže tě k silnici bezpečně přivedou. Když odbočíš na západ, do hodiny budeš zpátky v Beranově Vrchu.“

„Pokud je tu poblíž silnice, proč nejdeme raději po ní?“

Molly se uchechtla. „Po silnicích chodí lidi. A pokud se někde přes den pohybují lidi, tak se tam zvířata odváží jen v noci.“ Pokývla doleva a dodala: „Tohle je zvířecí stezka. Vidíš, jak je udusaná a kamenitá?“

Hava přikývla.

„Pokud hledáš zvěř nebo pitnou vodu, následuj tyhle stezky.“ Molly se zašklebila. „S lukem ti to celkem jde. Brzy spolu znovu vyrazíme na lov a při té příležitosti tě naučím něco ze zálesáctví.“

„Ráda se k tobě přidám,“ odpověděla Hava.

Molly vyrazila a vzápětí ztuhla. Hava ji následovala o zlomek sekundy později, výcvik okamžitě převzal vládu nad tělem. Položila na zem pytel s vnitřnostmi, tiše z toulce u boku vytáhla šíp a založila ho k tětivě.

Molly shodila srnce na kamení a nechala si ze zad sklouznout batoh. Potom vytáhla vlastní šíp a když zjistila, že Hava už je připravená, souhlasně na ni kývla.

Hava se zatím ani nehnula a čekala na Mollyiny pokyny. Molly bradou naznačila, kudy se chce vydat. Hava šla za ní a ohlížela se co chvíli přes rameno, jestli je někdo nesleduje; zvyků z dětství se lze zbavit jen obtížně.

Molly postupovala dál a Hava z jejích rozhodných, úsporných pohybů poznala, že je připravená k boji, přestože jej nebude vyhledávat.

Potom zaslechla zvuk, který Molly varoval. Blížili se k nim jezdci. Molly zamířila ze svahu a klekla si na jedno koleno.

Hava se spustila vedle ní; asi šest sáhů před nimi se stromy rozestupovaly a bylo vidět na silnici. Za chvíli jim do zorného pole vjela skupina jezdců; jeli lehkým cvalem, kterým se daly zdolat větší vzdálenosti, aniž by se přitom koně zcela unavili. Když projížděli kolem nich, jeden z jezdců v čele zvedl ruku, přitáhl otěže a koně zpomalili v klus.

Když se jim ztratili z dohledu, Molly vstala.

„Pojď se mnou.“

„Budeme je sledovat?“ zeptala se Hava. „A co ten srnec?“

Molly si zavěsila luk zpět na rameno. „Už se do něj určitě dali mrchožrouti. Střelíme si jiného.“ Ukázala na silnici. „Tohle je daleko zajímavější.“

„Žoldnéři, cestující do přístavu Colos, jsou zajímaví?“

„Copak jsi neviděla, jak na povel všichni zpomalili?“

„Viděla.“

„Nejsou to žádní žoldnéři. Jsou to vojáci, převlečení za žoldnéře. Jeli ve formaci a na pokyn ruky přitáhli otěže. Dobře vycvičená jízda.“

Hava se v duchu napomenula; měla si toho všimnout.

„Myslíš, že jsou to baronovi muži?“

„Pokud odbočí na jih, jsou baronovi.“

„A pokud ne, slouží někomu jinému.“

„Už tě to zajímá?“

Hava přikývla a uznala, že Molly má pravdu.

„A moc.“

Molly se rychle vydala k silnici, Hava ji dohnala a pak se obě daly do vytrvalého klusu.

Podařilo se jim udržet si jezdce v doslechu; nyní už koně jen zlehka klusali, zatímco obě ženy střídaly běh a rychlou chůzi. Když dusot kopyt konečně utichl, Molly pohlédla na Havu a naznačila jí, že se má schovat v podrostu a sledovat je z úkrytu.

Po několika minutách, kdy šly podél silnice, Hava jezdce znovu zahlédla mezi listovím. Obě mladé ženy ustoupily o kousek zpět do svahu a schovaly se mezi křovinami a padlými kmeny. Když nechal baron vykácet část lesa kvůli silnici, většinu dřeva – hlavně hromady větví a občas škůdci napadený kmen – nechal prostě ležet vedle ní, čímž vzniklo mnoho příhodných skrýší pro přepadení či špehování.

Molly se skrčila, přitiskla se tváří k Havině líci a zeptala se: „Co na to říkáš?“

Hava sledovala, jak se jezdci chovají; dva z nich dali koním žrát ovsa z pytlů pověšených na tlamu, zatímco čtyři další stáli v kruhu a něco probírali. Jeden se vrátil kousek po silnici, aby zjistil, jestli je někdo nesledoval.

„S někým se tu mají sejít,“ poznamenala.

„Jak jsi na to přišla?“

„Kdyby chtěli, aby si koně odpočinuli, vedli by je krokem a nakrmili by je až ve městě. Neví, jak dlouho tu budou čekat a nechtějí, aby koně byli hladoví a neklidní, kdyby tu náhodou museli zůstat déle. Jinak nedává smysl, aby nejeli rovnou do města nebo jim nenašli vhodnou pastvinu.“

Molly tázavě pozvedla obočí.

Hava se na ni vesele zašklebila. „Můj otec je koňský handlíř, pamatuješ?“

Molly jí úsměv oplatila. „A co teď?“

„Teď budeme vyčkávat.“ Molly přikývla.

Hava si v rámci tréninku přetrpěla tolik sledování, že ignorovala nutkání nechat myšlenky bloudit nazdařbůh. Věděla, že by nevyhnutelně zamířily k rozhodnutím, která musí v budoucnu učinit. Na jedné straně stála její věrnost Radě v Coaltachinu, na druhé straně byly roky, které strávila s Hatuem – a s jejich společným pohřešovaným přítelem Dontem. Občas přemýšlela, jak se rozhodne, ale vždy došla k závěru, že na to dojde, teprve když čas volit mezi láskou a povinností skutečně nastane.

Raději se soustředila na vojáky, kteří vyčkávali na kraji silnice kousek pod nimi, a snažila se odpozorovat co nejvíc, aniž by ji samotnou zahlédli. Molly měla pravdu; tihle muži měli k žoldnéřům daleko. Na svých cestách jich potkala celou řadu a proto věděla, že obvykle bývají vybavení poměrně ošuntěle a nesourodě; mívali zbraně, sedla i koně různé kvality. Muži před ní sice byli odění v šatech, které se k sobě nehodily, ale jinak byly až příliš nové, čisté a neobnošené. Navíc měli všichni stejné boty a všichni koně měli stejná sedla a postroje. Byla přesvědčená, že kdyby se přiblížila, uviděla by, že meče a luky by také byly všechny stejné. Už jen zběžný pohled odhalil, že jde o vojenskou jednotku, a to navíc ne jen tak ledajakou – dokonce ani běžná vojenská posádka neměla stejné zbraně, zbroje a boty. Tohle byla osobní garda nějakého šlechtice, armádní elita, ať už se jednalo o jakoukoli armádu.

„Proč jich je tolik?“ zašeptala Molly.

Hava pokrčila rameny.

„Třeba na to časem přijdeme.“

Dál tiše čekaly v úkrytu, zatímco vojáci se občas líně prostřídali na stráži u koní, aby se nezatoulali. Havě došlo, že dříve nebo později budou zvířata potřebovat napojit, a tiše se Molly zeptala: „Kde je tu nejblíž voda?“

Molly ukázala za silnici. „Tamtudy, není to daleko.“

„Brzy budou muset napojit koně.“

Molly přikývla.

Jak Hava předpověděla, dva vojáci odvedli polovinu koní k říčce, která tekla severně od silnice, a po chvíli se vrátili pro zbytek.

Čas pomalu ubíhal.

Zatímco slunce se sklánělo k západu, vojáci přivedli i posledního z čerstvě napojených koní.

Hava se naklonila k Molly a zašeptala: „Vidíš tamty dva, jak stojí trochu stranou?“

Molly se zahleděla na dva muže, které Hava zmínila. Jeden byl ztepilý a nesl se jako voják, ale druhý z nich byl menší postavy, a i pod těžkým kabátem bylo znát, že je spíše štíhlý než svalnatý. Hava šeptem pokračovala: „Ten menší sice není voják, ale ten vyšší – i když je jejich velitel – mu prokazuje úctu.“

„Jak to poznáš?“

Hava se znovu uchýlila k báchorkám ze své smyšlené minulosti. „Můj otec mě naučil, jak rozpoznávat lidi; konští handlíři musí vědět, s kým mají tu čest, i když to jsou cizinci. Časem si všimneš, kdo je zvyklý rozkazovat a kdo poslouchat, nebo jak se mění výraz tváře, když jim někdo něco řekne.“ Jako by chtěl její slova potvrdit, vyšší muž přikývl, řekl něco ostatním vojákům a ti okamžitě začali prohlížet koně a připravovat je k další jízdě.

„Někdo se blíží,“ upozornila Molly.

Jen to řekla, Hava uslyšela dusot kopyt a na silnici se objevil jezdec, kterého následoval jeden z vojáků, držící hlídku. Jezdec seskočil z koně a kývl oběma mužům na pozdrav. Vyšší muž se vzdálil a nechal nově příchozího a menšího muže o samotě.

Hava si teprve teď něco uvědomila. „Já ho znám.“

„Buď zticha!“

Hava si v duchu vyčetla, že se nechala vyvést z míry.

„Koho?“

„Ten muž, který právě dorazil, se předevčírem stavil v hostinci a sháněl ubytování. Hatu mu řekl, že ještě nejsme hotoví s opravami a poslal ho pryč.“

Od chvíle, kdy začali přestavovat hostinec U tří hvězd, museli cestovatelé vzít zavděk ubytováním v menších hospodách nebo ve stodolách. Podle Hatua by ovšem mohli otevřít již zítra.

„Víš, co je zač?“

„Jen jeden z mnoha poutníků. Potom, co jsme ho odmítli, jsem mu přestala věnovat pozornost.“

„Připravují se,“ poznala Molly.

„Ano, ale k čemu?“

„Za chvíli odjedou. Koukej.“ Ukázala na vojáky, kteří prohlíželi koně, utahovali řemeny, upravovali uzdy a zajišťovali sedlové brašny, než vyrazí na cestu zpět.

„Měly bychom se ztratit,“ a Hava se začala plížit zpět do kopce. Molly se k ní přidala, za chvíli dorazily na vršek a vydaly se k Beranově Vrchu.

„Co myslíš, že se asi děje?“ zajímalo Molly.

„Nic dobrého to nebude,“ temně odpověděla Hava.

„Řekneme o tom Declanovi?“

„O čem bys mu chtěla říct? Že muž, doprovázený skupinou vojáků převlečených za žoldnéře, se setkal s jiným mužem, který před pár dny dorazil do města a...“ Hava pokrčila rameny, „... slídil po městě?“

Odpověděly si skoro jednohlasně. „Řekneme o tom Declanovi.“

„Zastav se, prosím, za ním, až se vrátíme. Zná tě líp a navíc musím...“ Hava se zarazila, než stačila říct „varovat Hatua“. „... říct Hatuovi, ať si na ně dává pozor, kdyby se třeba vrátili.“

Pokračovaly v chůzi a když k nim vítr zavál zvuky z města, Hava konečně poznala, kde se nachází. Bušení kladiva jí na tváři vykouzlilo úsměv.

Hatušaly přestal pracovat, aby si z čela otřel pot, a pak se znovu pustil do přitloukání dalšího šindele k trámu krovu. Blížilo se léto a bylo čím dál tepleji, zvláště tady na střeše hostince. Spolu se dvěma nádeníky právě dokončovali opravy, které započal Declan Kovář poté, co se dům pokusili vypálit lupiči.

Hostinec před týdnem koupil od Gwen, dcery předchozího majitele. S Havou dlouho koupi probírali, a nakonec se pro ni skutečně rozhodli. Hava si Gwen, která se letos bude vdávat za Declana, oblíbila. Declan se zase stal prvním z Hatuových „přátel“ které si ve městě našel.

Hatu se zaklonil a zhluboka se nadechl. Práce nebyla těžká, ale už týden pracoval od úsvitu do soumraku a plně přitom využíval svých skrovných znalostí pár různých řemesel; jako většina studentů z Coaltachinu měl základy mnoha povolání, aby mohl být co nejvšestrannějším agentem, ale jen málokteré ovládal skutečně dobře. Teprve při opravě hostince si uvědomil, jak málo ví o tesařství, zednictví a dalších řemeslech.

Rozhlédl se z výšky po Beranově Vrchu, dnes poprvé si našel čas, aby si rušné, rostoucí město pořádně prohlédl. Ten pocit mu stále připadal nový – pokud nepočítal školu, v níž se setkal s Havou a jejich ztraceným kamarádem Dontem, ještě nikdy nezůstal na žádném místě tak dlouho, a cítil, že se jeho názor na město a jeho obyvatele pomalu mění.

Poprvé také hrál roli novomanžela a hostinského. Celý svůj život se připravoval, že se stane členem Quelli Nascosti, organizace tajných zabijáků z Coaltachinu, ale teprve nedávno zjistil, že to byla jen zástěrka, která ho měla skrýt před skutečnými nepřáteli jeho rodu.

Hatuovo skutečné jméno znělo Sefan Langene, nebo tak mu to přinejmenším řekl Balven, osobní sluha barona Daylona. Byl synem zavražděného krále. Technicky vzato byl tedy nyní králem i Hatu, nicméně z jeho království zbyly jen popel a rozvaliny, a navíc leželo na protilehlé straně světadílu. Hatua předali ještě jako nemluvně k výchově Mistru Facariovi, jenž slíbil, že se ho ujme „jako by byl jeho vlastní dítě“. Baron nepochopil, že Facaria tím nemyslí výchovu v relativním bezpečí hradních zdí, kde by ho chránili strážní a družiníci. Facaria byl jeden z nejstarších Mistrů; dříve byl dokonce členem Rady Mistrů, jež vládla Coaltachinu, a skutečně Hatua vychoval, jako by byl jeho vlastním synem. Chlapcovo dospívání bylo drsné, náročné a nebezpečné. Hatušalyho trénovali, jako by se z něj měl stát válečník, kapitán gangu, nájemný vrah či špeh ve službách Království noci, jak se Coaltachinu přezdívalo. Ironie nebezpečí, kterému čelil, když vyrůstal, mu neunikla. Přesto musel uznat, že to svým komplikovaným způsobem dávalo smysl; jen málo z ostatních studentů se mu mohlo v boji vyrovnat.

Téměř se své situaci zasmál, protože pokud by zůstal obyčejným hostinským a pro jistotu si dál barvil vlasy, měl by být ve stejném bezpečí jako kdokoli jiný v baronství marquensaském. Pokud by ho nepřemohla nějaká šílená touha po navrácení ztraceného dědictví, mohl by strávit zbytek života v relativním klidu, za předpokladu, že jeho bývalí páni jeho „manželce“ nenařídí, aby ho zabila. Při tom pomyšlení se zasmál nahlas a přemýšlel, jaký další spletitý osud ho čeká.

Havu miloval víc, než uměl slovy vyjádřit – především proto, že ho ve škole nenaučili, jak mluvit o svých skutečných citech. Přestože si to uvědomil teprve nedávno, vroucně ji miloval od chvíle, kdy ji poznal. Vždycky tu pro něj byla, uklidňující přítomnost v nejhorších chvílích jeho dětství, kotva, která do držela při záchvatech vzteku, jediná osoba, která mu rozuměla, možná lépe, než si rozuměl sám. Věděl, že jeho lásku opětuje, přestože ho tížila neodbytná otázka: milovala ho dost na to, aby odmítla poslechnout, až dostane příkaz ho opustit nebo dokonce zavraždit? To ukáže až čas.

Zatloukl poslední hřebík v této části střechy, narovnal se, obhlédl svou práci a usoudil, že účel by měla splnit – všechny jeho chyby koneckonců odhalí první déšť. Zadíval se do dáli a všiml si, že z lesa na druhé straně pole právě vyšly Hava s Molly. Ani jedna z nich nenesla ulovenou zvěřinu; napadlo ho, zda žádnou nenašly, nebo se jen Hava snažila vyvléknout z práce na stavbě.

O druhé z možností pochyboval; přestože neměla ráda tesařinu a generální úklid, který hostinec vyžadoval, neměla ve zvyku vyhýbat se práci. Věděl ale, že touto roční dobou je zvěře v nedalekých lesích dostatek, takže si vyvodil, že se muselo něco stát, a to v něm vzbudilo zvědavost. Vystoupal až na hřeben střechy a zamával jim, zatímco se prodíraly remízkem. Hava si ho všimla a zamávala mu na oplátku.

Než slezl po žebříku, Hava už stála u zadní branky na dvůr u stájí. „Je tu ještě někdo?“ zeptala se.

„Ne. Samuel šel k Declanovi pro další kbelík hřebíků.“ Hatu si otřel čelo. „Navíc už jsme skoro hotoví.“

Naznačila mu, ať ji následuje dovnitř.

„A co Roary?“

„Odběhl, aby matce pomohl s něčím v obchodě. Vrátí se asi za hodinu.“

Hava se rozhlédla po nově přestavěné síni hostince U tří hvězd. Včera přivezli sudy s pivem a vínem a láhve whisky a vína, a uložili je do skladu. Měli nakoupeno už i jídlo, přestože střecha kuchyně ještě nebyla zcela dokončená. Hatu si ale umínil, že zítra otevřou za každou cenu.

„Pamatuješ se na toho chlapa, co se tu předevčírem stavil? Vysoký, tmavovlasý, sháněl ubytování? Poslal jsi ho do Jacobovy stodoly.“

„Ano, pamatuji. Proč?“

Hava mu rychle shrnula, čeho byly s Molly svědky, a když skončila, Hatu odpověděl: „To zní jako něco, co bychom měli dát vědět Mistrům.“

„V tom jsme zajedno. Kdo za nimi pojede?“

„Musím to být já,“ rozhodl Hatu.

Hava se zamračila, jako by nechápala, proč by tomu tak mělo být, a tak Hatu pokračoval: „Nevšimla sis? Kromě Molly Bowmanové tu všechny ženy cestují s doprovodem.“

„To je ale zvláštní zvyk, že?“

„Od chvíle, kdy jsem začal cestovat po světě a plnit mise, jsem se přestal snažit lidi pochopit,“ odpověděl Hatu jemně.

Hava přikývla. „Co jim řekneš?“

„Jimi“ myslela agenty, kteří převezmou jeho hlášení.

„Myslím, že den dva počkám a uvidíme, jestli se o tom muži a jeho doprovodu nedozvíme víc.“ Rozhlédl se po téměř dokončeném hlavním sálu a dodal: „Myslím, že jsme měli štěstí, když jsme si vybrali právě tuhle práci. Neumím si představit lepší místo v Beranově Vrchu, kde by bylo hromadění informací snazší.“

Přikývla. „Pořád si nejsem jistá, jak uspějeme jakožto hostinský a jeho manželka, ale tyhle role nám osud přidělil, tak je musíme hrát.“

Usmál se, ovinul jí paži kolem pasu a zlehka ji objal. „Upřímně, to, že hraješ mou manželku, se mi docela zamlouvá.“

Odstrčila ho s předstíranou nechutí. „Koukej se nejdřív umýt. Smrdíš.“

Zasmál se. „Na střeše holt bylo horko.“ Povzdychl si a dodal: „Ještě ale nejsem hotový a ty šindele se samy nepřibijí...“

„Tak do toho,“ oplatila mu úsměv. „A než půjdeš do postele, vykoupej se.“ Změřila si ho od hlavy k patě. „Pořád v posteli potřebuješ trochu cviku.“

Zvedl obočí v předstíraném úžasu.

„Cviku?“

„Už jsi celkem ucházející milenec, ale pokud jde o techniku, pořád máš co dohánět,“ řekla, pak se obrátila a zmizela v kuchyni, než se zmohl na odpověď.

Hatu se uchechtl a vyšplhal po žebříku. Tahle střecha bude hotová ještě před večeří. Pak už bude zbývat jen pověsit znak nade dveře.

Vrátil se tam, kde byl předtím, poklekl, popadl šindel, kladivo a hřebíky a pokračoval v práci.

Molly dokončila vyprávění o tom, čeho byly s Havou svědky, zatímco jí Declan mlčky naslouchal. Dlouho zvažoval, co mu pověděla, a pak poznamenal: „To opravdu zní jako něco, čím bych se měl zabývat.“

„Ano, nebyli to ani normální vojáci. Byli to gardisté nebo něco na ten způsob.“

Declan přikývl. Onconem, vesnicí, v níž vyrůstal, procházelo dost ozbrojenců, aby chápal, co se mu Molly snaží sdělit. Gardisté či osobní strážci šlechticů patřili mezi nejlepší z vojáků, a pokud jich cestovala celá jednotka, musel být člověk, kterého chrání, výjimečně důležitý.

„Kdepak bych je našel?“

„Myslím, že jeden z nich spal v Jacobově stodole, nebo v nějakém jiném hostinci. I když je pravda, že Havin hostinec otevírá už zítra. Tak možná i tam?“

„Zeptám se Gwen. Právě tam šla, aby se podívala, jak si Hatu a Hava vedou...“ Větu nechal nedokončenou. Neodvrátil sice pohled od velkých dveří kovárny, ale tiše dodal: „Pořád truchlí. Vyrovnává se s tím dobře, možná až příliš dobře. Ze začátku občas plakala, ale teď...“ Na tváři se mu rozhostil ustaraný výraz. „Prostě si říkám, že se až příliš snaží nedat nic najevo, jestli mi rozumíš.“

„Rozumím.“ A přestože obvykle na řeči moc nedala, po chvíli dodala: „Jakmile s ní budeš mít dítě, všechno se změní.“

Declan se při pomyšlení na děti neubránil úsměvu. Jeho život se od dětství nečekaně změnil a stále nemohl uvěřit, kolik štěstí ho dosud potkalo.

„Jestli na ty chlapy narazíš, dej mi vědět,“ požádala ho Molly. „Začínám být sama zvědavá.“

Bez dalšího slova odešla a nechala Declana o samotě s rozvířenými myšlenkami.

Od chvíle, kdy se vrátil z audience u barona Dumarcha, dal všem na vědomí, že byl pověřen sestavením domobrany. Za několik posledních týdnů se mu podařilo uspořádat několik cvičení pro bojeschopné muže z Beranova Vrchu. Někteří se zúčastnili jen neradi, jiní byli nadšení, ale od chvíle, kdy žoldnéř jménem Tyree se svou bandou zaútočili na město, vypálili hostinec U tří hvězd, zabili Gwenina otce a unesli dvě ženy, všichni chápali, že není zbytí – a navíc byli všichni, kdo se cvičení účastnili, odměněni pár mincemi, což věci rozhodně pomohlo.

Declan se proto začal považovat za odpovědnou osobu, pokud jde o obranu města, přestože mu baronovo pověření propůjčovalo jen velmi nejasně vymezené pravomoci a povinnosti. Příjezd podivného cizince, doprovázeného osobní gardou, rozhodně působil jako hrozba, kterou by se měl zabývat. A vlastně i jej začalo zajímat, co jsou oba muži zač a co tu pohledávají.

Koupel Hatua osvěžila. Rezavé vlasy měl stále trochu vlhké, když si je nabarvil barvou pořízenou v Marquenetu. Nyní se z jasně červené změnily na hnědočervenou, ne nepodobnou barvě, kterou měly i Haviny vlasy. Během dospívání ho k pravidelným koupelím sice nikdo nevedl, ale vzhledem k tomu, že měl vlastní lázně hned u zadního vchodu do hostince, plánoval, že je bude používat pravidelně – jednou týdně, možná častěji.

Původním vlastníkem hostince U tří hvězd byl Gwenin otec – a Gwen se přímo v hostinci i narodila. Zatímco si ho prohlížela, Hatu s Havou mlčky stáli a čekali na její verdikt.

Gwen si prohlédla sál hostince a přikývla. Zrak měla zastřený, ale slzám se ubránila.

„Je to ještě lepší než dřív. Táta se nikdy nedostal k opravám, zvlášť barový pult potřeboval výměnu jako sůl,“ řekla tiše a ukázala na lesklý lakovaný pult z masivního dubu. „Znala jsem na něm každou třísku, flek a prasklinu. Tenhle vypadá... krásně.“

Hatu se usmál. Obě ženy se od sebe snad nemohly lišit víc; Gwen měla oblé křivky a byla skoro kyprá, zatímco Hava měla štíhlou, svalnatou, skoro chlapeckou postavu. Dobře věděl, že pro většinu mužů by byla Gwen přitažlivější, ale podle něj byla Hava nejkrásnější žena, kterou kdy viděl.

„Než jsem se vydal na cesty s Havou a jejím otcem, nějaký čas jsem pracoval jako tovaryš u loďaře. U něj jsem se také naučil, jak namořit a nalakovat dřevo...“ vysvětlil a Gwen si zhluboka povzdechla.

Po chvíli se jich zeptala: „Už jste připravení?“

„Upřímně, moc ne,“ zavtipkoval Hatu.

„Bez tebe bychom byli úplně ztracení, Gwen. Když jsme se rozhodli odkoupit a opravit hostinec, nu... asi stačí říct, že jeho provoz zahrnuje spoustu věcí, o kterých jsme vůbec nic netušili. Nevěděli jsme, jak se doplňují zásoby jídla a pití, jaké pivo pořídit...“ Hava se odmlčela. „Je toho na nás moc.“

Hatu souhlasně přikývl. „Kdybych věděl, do čeho jdeme, rozmyslel bych si to.“ Snažil se, aby to znělo bezstarostně.

Gwen vypadala, jako by se měla každou chvíli rozplakat, ale nakonec se znovu zhluboka nadechla, vydechla a usmála se. „Nemá cenu předstírat, že se nic nestalo.“ Založila si ruce na prsou a pohlédla na Havu. „Pokud potřebujete něco vědět, ptejte se. Táta byl v mnoha ohledech dobrý člověk, ale popravdě spoustu věcí flákal – hlavně pokud šlo o zásoby ve studeném sklepě nebo o čerstvou zeleninu. Ani nespočítám dny, kdy jsme k večeři servírovali jen navinulé maso, okoralý sýr, vařené brambory a starý chleba.“

Znovu se rozhlédla po místnosti a pomalu se otáčela; pak dodala: „Některé věci se dají koupit snadno, ale jiné...“ Znovu si povzdechla. „Jestli pořád budete mít pivo, víno a whisky, nějak se udržíte nad vodou, ale když k tomu přidáte dobře zásobenou spíž a čisté postele, rychle si najdete pravidelné zákazníky.“ Usmála se. „Je dobře, že jste přidali ty dva pokoje v prvním patře. Táta se do toho vždycky chtěl pustit, ale nikdy se k tomu nedostal. Většinu času mu zabralo hledání dokonalé whisky.“

Hatu přikývl. „Na whisky jsem si chvíli zvykal.“

Gwen se poprvé od chvíle, kdy se s ní seznámili, zasmála. „První skleničku ti vnutil Declan, že ano?“

Hatu znovu přikývl a Gwen se do očí nahrnuly slzy. Ještě jednou se zasmála a promnula si oči, ale zdálo se, že tentokrát jsou to slzy radosti.

„Táta mu provedl totéž, vůbec ho nevaroval. Myslím, že veškeré to kašlání, slzy a zrudlá tvář podle něj patřily k nějaké podivné přijímací zkoušce.“ Znovu se nadechla a dodala: „Teď už je to na tobě, Hatu.“ Otočila se a odešla. Hatu předpokládal, že chtěla odejít, než se rozpláče na celé kolo.

„Vynasnažím se, co to půjde,“ slíbil tiše.

„Přijde mi to zvláštní,“ pronesla Hava, když byla Gwen pryč.

„Co tím myslíš?“

„Že ji dokáže dojmout... budova.“ Pokrčila rameny. „Asi ji nikdy nepochopím.“

„Nic jiného nikdy nepoznala. Oba její rodiče tu žili a zemřeli.“ Hatua na okamžik napadlo, že své vlastní rodiče nikdy nepoznal, takže si nedokázal představit, jaké musí být, když někdo o takto blízkou osobu přijde. „Řekl bych, že domov v tobě nejspíš vzbuzuje vzpomínky. Zdálo se, že je pro ni důležité, že se hostinec vrátí do původního stavu.“

„A to se hodí i nám,“ připustila Hava. Rozhlédla se po prázdné síni a dodala: „O tolika věcech jsme neměli ani ponětí...“ Uchechtla se. „A na spoustu dalších jsme ani nepomysleli.“

„Třeba na slamníky,“ řekl Hatu, a Hava se rozesmála. „To by bylo, kdyby k nám přišel první návštěvník a neměl kde složit hlavu, co?“

„No...“ protáhla Hava, „a co třeba ten...?“ Otázku nedokončila, věděla, že jí porozumí.

„Uvidíme, jak se příštích pár dnů budou chovat. Vždycky můžu říct, že mám nějaké vyřizování v Marquenetu.“

Souhlasně přikývla a pak se oba pustili do práce na posledních drobnostech, na které by ani jeden z nich dříve nepomyslel. Po západu slunce strávili příjemný, poklidný večer, kdy se bavili o věcech, které nebyly nijak naléhavé ani důležité – oba museli uznat, že když se nemusí každý den obávat o život, má to něco do sebe – a pak si usnuli v náručí.

Hatu se nikdy nehnal za každou sukní, na rozdíl od Donteho, jenž nakonec i zaplatil jedné barmance, aby Hatua zasvětila do sexu. Od chvíle, kdy byl s Havou, ale vymizely i poslední zbytky touhy po jiných ženách; stále sice občas obdivoval jejich krásu a někdy ho i napadlo, že kdyby nebylo Havy, možná by o ně i projevil zájem. Hava pro něj ale byla jedinou ženou na celém světě.

Otázky bez odpovědí mu vířily hlavou až do chvíle, kdy konečně usnul.

Gwen se usmála. „Děkuji vám.“

„Tak, a jsou z nás hostinští,“ řekla Hava.

„Co to je?“

KAPITOLA DRUHÁ