Agatha Christie

Prasklé zrcadlo

Kalibr

Přeložila Lenka Uhlířová

The Mirror Crack’d from Side to Side

Copyright © 1962 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, MARPLE and the AC Monogram Logo

are registered trade marks of Agatha Christie Limited

in the UK and elsewhere. 

All rights reserved.

This edition was published in 2025.

Translation entitled PRASKLÉ ZRCADLO

Copyright © 2025 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-242-9887-0

Margaret Rutherfordové, s obdivem

Pavoučí síť už vzduchem víří;

zrcadlo puklo v celé šíři.

„Běda, zlá kletba na mne míří,“

vzkřikla paní ze Shalott.

Alfred Tennyson

První kapitola

I.

Slečna Jane Marplová seděla u okna s výhledem na zahradu, která kdysi bývala její chloubou. Teď už tomu tak nebylo. Teď se při pohledu z okna bolestně ušklíbla. Práci na zahradě už měla nějakou dobu zakázanou. Žádné shýbání, rytí, sázení – nanejvýš tak tu a tam něco prostříhat. Starý Laycock, který sem docházel třikrát týdně, bezpochyby dělal, co mohl (což nebylo mnoho), ovšem ta snaha byla dostatečná pouze v jeho vlastních očích, nikoli už v očích jeho zaměstnavatelky. Slečna Marplová věděla přesně, co by se mělo udělat a kde by se to mělo udělat, a dávala mu vždy patřičné instrukce. Starý Laycock posléze uplatnil své zvláštní nadání, které spočívalo v nadšeném souhlasu a následně v nedostatečném provedení.

„Přesně tak, paninko. Jak řikáte, sem dáme ty makovníky a podél zdi zahradní zvonky a musí se to udělat hned zkraje příštího tejdne.“

Laycockovy výmluvy byly vždycky rozumné a silně připomínaly důvody kapitána George ze Tří mužů ve člunu, aby nemusel vyplout na moře. V kapitánově případě foukal vždycky špatný vítr, buď od břehu, nebo ke břehu, případně vanul z nespolehlivého západu či ještě zrádnějšího východu. Laycock byl zase vysazený na počasí. Moc sucho – příliš vlhko – rozbahněná zem – přízemní mrazík anebo něco nesmírně důležitého, co bylo třeba neprodleně vykonat (většinou to mělo co dělat se zelím nebo růžičkovou kapustou, které rád pěstoval v nadměrném množství). Laycockovy vlastní zahradnické postupy byly prosté a žádný zaměstnavatel, ať už jakkoli poučený, ho od nich nedokázal odvrátit.

Spočívaly v pití obrovského množství silného sladkého čaje pro povzbuzení, na podzim v hojném shrabávání spadaného listí a v uměřené výsadbě jeho oblíbených rostlin, což byly zejména astry a šalvěje – „aby se v létě bylo na co koukat“, jak prohlašoval. Byl všemi deseti pro postřik růží proti mšicím, ovšem potom měl potíž se k němu dostat a požadavek na dostatečně hlubokou rýhu pro výsev hrachorů obvykle odpálil poznámkou, že byste měli vidět ty jeho vlastní. Loni se o ně pořádně staral, a žádný tyhle fajnový vymyšlenosti předem nedělal!

Aby bylo spravedlnosti učiněno zadost, měl své zaměstnavatele rád, trpěl jejich zahradnické libůstky (pokud v dané chvíli nevyžadovaly žádnou těžkou práci), ale vážnosti se u něj těšila jen zelenina – pěkná kapusta nebo trocha kadeřávku. Květiny považoval za fajnové ozdoby, kterými se rády zabývají dámy, když nemají nic lepšího na práci. Svou lásku k nim prokazoval pěstováním výše zmíněných aster, šalvějí, lobelkových obrub a barevných letničkových kopretin.

„Dělal sem něco u těch novejch domů v Nový čtvrti. Chtěj tam mít hezky upravený zahrady, to teda jo. Měli tam víc sazenic, než potřebovali, tak sem jich pár přines a zasadil sem je místo těch staromódních růží, co už stejně nevypadaly pěkně.“

Když na to slečna Marplová pomyslela, odvrátila oči od zahrady a sáhla po pletení.

Člověk se prostě musel smířit se skutečností: St. Mary Mead už nebylo tou vesnicí, jakou bývalo. Mohli jste z toho vinit válku (obě války) nebo mladší generaci nebo pracující ženy nebo atomovou bombu nebo prostě vládu – ovšem ve skutečnosti to znamenalo jen fakt, že stárnete. Slečna Marplová si toho jakožto velice rozumná dáma byla dobře vědoma. Avšak v případě St. Mary Mead to nějak vnímala víc, protože tam bydlela už tak dlouho.

Staré jádro St. Mary Mead nikam nezmizelo. Byla tu hospoda U Modrého kance, kostel s farou, hnízdečko domků z doby královny Anny i těch georgiánských, z nichž jeden patřil právě jí. Ještě tu stál domek slečny Hartnellové a v něm slečna Hartnellová do posledního dechu vedla svůj boj s pokrokem. Slečna Weatherbyová už byla po smrti a její stavení teď obýval ředitel banky s rodinou, který vylepšil zevnějšek domu tím, že nechal natřít dveře a rámy oken sytou královskou modří. Většina ostatních starých domků měla také nové majitele, ale ti na jejich vzhledu příliš mnoho nezměnili, poněvadž si je koupili právě kvůli „starosvětskému kouzlu“, jak tomu říkali realitní makléři. Noví majitelé jen přistavěli další koupelnu a utratili spoustu peněz za vodovodní potrubí, elektrické sporáky a myčky.

Ale i když domky vypadaly skoro jako dřív, o hlavní ulici už se to samé říct nedalo. Tam když obchody změnily majitele, dělo se to ruku v ruce s okamžitou a rozsáhlou modernizací. Rybárna se změnila k nepoznání novými výkladními skříněmi, za nimiž se leskly chlazené ryby. Řeznictví zůstalo konzervativní – dobré maso je dobré maso, když na něj máte. A když ne, koupíte si levnější odřezky a tuhou pečeni, a jak vám bude chutnat! Hokynář Barnes zůstal na místě beze změny, za což slečna Hartnellová, slečna Marplová a nejen ony denně děkovaly nebesům. Taková ochota, pohodlné židle k posezení před pultem a příjemné rozhovory o plátcích slaniny a druzích sýra! Ovšem na konci ulice, kde kdysi býval obchod s košíkářským zbožím pana Tomse, stál nový nablýskaný supermarket – z duše protivný všem postarším dámám v St. Mary Mead.

„Škatule s věcmi, o jakých jsem v životě neslyšela,“ vykřikovala slečna Hartnellová. „Všechny ty krabice s cereáliemi místo toho, aby dítěti uvařili pořádnou snídani – vajíčka se slaninou. A navíc se čeká, že si to budete dávat do košíku sama a ještě to i sama hledat – někdy trvá čtvrt hodiny, než člověk najde všechno, co chce. Stejně je to většinou v nepraktickém balení – buď je toho uvnitř moc, anebo moc málo. A ta dlouhá fronta nakonec, když chce člověk zaplatit! Úmorné. Ale samozřejmě, lidem z Nové čtvrti to vyhovuje –“

Tady se zarazila.

Jak už teď bylo zvykem, věty končívaly právě v tomto bodě. Nová čtvrť, tečka, jak by se řeklo po moderním způsobu. Žila svým vlastním životem a psala se s velkým N.

II.

Slečna Marplová rozčileně vykřikla. Zase jí uteklo očko. A nejen to, muselo jí utéct už před hodnou chvílí. Jenže všimla si toho až teď, když musela ubírat u výstřihu a začala počítat oka. Popadla náhradní jehlici, přidržela si pletení proti světlu a pozorně si je prohlížela. Ani ty nové brýle podle všeho moc nepomohly. Chmurně uvažovala, že nejspíš přišel čas, kdy už pro ni optici ani přes své luxusní čekárny, moderní přístroje, jasné světlo, kterým vám svítí do očí, a nestoudné poplatky, jaké si potom účtují, nemůžou nic udělat. Slečna Marplová s jistou nostalgií vzpomínala na to, jak dobrý zrak mívala ještě před několika lety (i když těch let vlastně možná bylo o trochu víc než několik). Ze své výhodně položené zahrady, situované tak obdivuhodně, že z ní bylo vidět všechno, co se v St. Mary Mead šustlo, jejím všímavým očím neuniklo téměř nic. A pomocí dalekohledu, jímž pozorovala ptáky (kolik užitku jí zájem o ptáky už přinesl!), viděla až… Tady se zarazila a dovolila myšlenkám zatoulat se do minulosti. Ann Protheroeová v letních šatech, jak prochází kolem farní zahrady. A plukovník Protheroe – chudák – sice to byl nepochybně otravný, protivný chlap, ale aby ho takhle zavraždili… Slečna Marplová zavrtěla hlavou a přeskočila v myšlenkách ke Griseldě, farářově hezké mladé ženě. Drahoušek Griselda, taková věrná přítelkyně – každý rok posílá přání k Vánocům. Z toho jejího kouzelného miminka už vyrostl statný mladík, a jakou má dobrou práci. Je inženýr, že ano? Vždycky s takovým nadšením rozebíral ty svoje vláčky. Za farou bývala přelízka a polní cesta přes louku, na které se pásly krávy farmáře Gilese, ale teď – teď…

Nová čtvrť.

A proč ne? zeptala se sama sebe přísně slečna Marplová. Tyhle věci jsou nezbytné. Nové domy už byly potřeba a prý jsou velice dobře postavené, alespoň to tak slyšela. „Vyprojektované“ nebo jak tomu vlastně říkají. Ačkoli proč se tam všechno musí jmenovat Close, neboli nádvoří, na to přijít nemohla. Aubrey Close, Longwood Close, Grandison Close a všechny ty ostatní. Přitom vůbec o žádná nádvoří nešlo. Slečna Marplová dobře věděla, jak takové nádvoří vypadá. Její strýc býval kanovníkem Chichesterské katedrály a ona u něj jako dítě právě na takovém nádvoří pobývala.

Bylo to, jako když Cherry Bakerová pokaždé říkala přeplněnému starosvětskému přijímacímu pokojíku „salon“. Slečna Marplová ji jemně opravovala: „Je to přijímací pokoj, Cherry.“ A Cherry, protože byla mladá a hodná, se snažila si to zapamatovat, přestože pro ni „přijímací pokoj“ byl zjevně legrační název a čas od času jí „salon“ stejně uklouzl. Nakonec se před časem přiklonila ke kompromisnímu pojmenování „obývací pokoj“. Slečna Marplová měla Cherry velice ráda. Jmenovala se Bakerová a bydlela v Nové čtvrti. Byla jednou z mnoha mladých paniček, které nakupovaly v supermarketu a projížděly se s kočárkem po tichých uličkách St. Mary Mead. Všechny byly chytré a elegantní a nosily vlasy nakadeřené do pevných kudrn. Smály se, klábosily a volaly jedna na druhou. Byly jako hejno spokojených ptáčků. Kvůli zákeřným pastem splátkového prodeje se jim neustále nedostávalo hotovosti, přestože všichni jejich manželé měli dobré platy, a tak chodily za úplatu uklízet a vařit. Cherry byla rychlá a schopná kuchařka, byla to inteligentní dívka, schopná správně vyřizovat telefonní hovory, a vždycky brzy odhalila nesrovnalosti v účtech. Obracení matrací ovšem moc nedala, a pokud šlo o mytí nádobí, slečna Marplová už raději chodila kolem kuchyně s hlavou odvrácenou, aby při tom nemusela Cherry sledovat. Cherry obvykle naházela všechno nádobí do dřezu na jednu hromadu a potom je zalila hojnou dávkou saponátu. Slečna Marplová tiše stáhla svůj starý worcesterský čajový servis z denního oběhu a schovala ho do kouta almary, odkud se vytahoval pouze při zvláštních příležitostech. Místo něj zakoupila moderní bílý servis se světle šedým vzorkem a bez zlacení, které by ve dřezu mohlo utrpět.

Jak jiné to bývalo dřív… Například věrná Florence, královna všech komorných, nebo Amy, Clara a Alice, milé služtičky, které k ní přijely ze sirotčince v St. Faith „na zácvik“, aby pak odešly někam na lépe placené místo. Některé byly dost jednoduché, často s chronicky zanícenými mandlemi a Amy byla vyloženě duševně zaostalá. Klevetily s ostatními služebnými ve vsi a pak utekly s nějakým prodavačem z rybárny, pomocným zahradníkem nebo jedním z početných příručích hokynáře Barnese. Slečna Marplová věnovala láskyplnou vzpomínku všem těm vlněným kabátkům, které upletla pro jejich nadcházející potomstvo. S telefonem to moc neuměly a počítat už vůbec ne, ale na druhou stranu věděly, jak se myje nádobí, a uměly ustlat postel. Měly spíš schopnosti než vzdělání. Zvláštní, že dnes to musejí být vzdělaná děvčata, komu všechny ty domácí práce připadnou. Zahraniční studentky, au-pair, vysokoškolačky na prázdninách, mladé vdané paničky jako Cherry, které bydlí na falešných nádvořích nových čtvrtí.

Pak tu samozřejmě stále byli lidé jako slečna Knightová. Ta poslední myšlenka k ní přišla náhle, jak krok slečny Knightové v patře povážlivě rozklinkal dekorace na krbové římse. Slečna Knightová si zjevně odbyla svůj odpolední klid a vyráží ven na odpolední procházku. Za chviličku už sejde dolů zeptat se slečny Marplové, jestli jí nemá něco přinést z města. Pomyšlení na slečnu Knightovou vyvolalo u slečny Marplové obvyklou reakci. Samozřejmě že to od Raymonda (jejího synovce) bylo nesmírně velkorysé a nikdo by nemohl být laskavější než slečna Knightová, samozřejmě že po té bronchitidě byla velice slabá a doktor Haydock rezolutně prohlásil, že nesmí dál zůstávat sama v domě, kam někdo dochází jen přes den, ale – Tady se zarazila, protože nemělo smysl pokračovat dál v myšlenkách jako: „Kdyby to jen byl někdo jiný než slečna Knightová.“ Staré dámy dnes stejně neměly příliš na výběr. Oddané služebné už vyšly z módy. Když jste byli vážně nemocní, mohli jste si za velké peníze a se značnými obtížemi zjednat pravou nemocniční sestru, anebo jste mohli jít do nemocnice. Ovšem poté, co kritická fáze onemocnění pominula, jste byli ponecháni napospas slečnám Knightovým.

Na slečnách Knightových není nic špatného, uvažovala slečna Marplová, až na to, že člověku neskutečně lezou na nervy. Jsou tak laskavé, stále připravené přilnout ke svým svěřencům a projevovat jim náklonnost, bavit je, rozveselovat a celkově s nimi nakládat jako s lehce mentálně postiženými dětmi.

„Jenže já,“ říkala si slečna Marplová, „jsem možná stará, ale nejsem duševně zaostalé dítě.“

V tu chvíli vrazila slečna Knightová do místnosti celá zadýchaná, jak bylo jejím zvykem. Byla to velká tělnatá žena ve věku padesáti šesti let, s nažloutle šedivými, velice složitě upravenými vlasy, brýlemi a dlouhým úzkým nosem, pod nímž se nacházela dobrosrdečná ústa a ochablá brada.

„Tak tady jsme!“ zvolala s rozjařenou bodrostí, která měla rozveselit a oživit smutný soumrak starých lidí. „Doufám, že jsme si trochu zdřímli?“

„Pletla jsem,“ odpověděla slečna Marplová s důrazem na slově jsem, „a uteklo mi očko,“ přiznala poté znechuceně a zároveň zahanbeně svou slabost.

„Ale drahoušku, drahoušku,“ opáčila slečna Knightová. „Však to dáme zase hned do pořádku.“

„Vy to dáte do pořádku,“ opravila ji slečna Marplová. „Já toho bohužel nejsem schopna.“

Mírně kousavý tón jejího hlasu slečna Knightová, jako vždy celá dychtivá jí přispěchat na pomoc, přešla bez povšimnutí.

„Tady,“ řekla po nějaké chvíli. „Tady to máte, drahoušku. Teď už je to v pořádku.“

Přestože slečna Marplová neměla vůbec žádné námitky proti tomu, aby jí říkala drahoušku, nebo dokonce zlatíčko prodavačka v hokynářství nebo to děvče z papírnictví, neskutečně jí lezlo na nervy, když jí tak říkala slečna Knightová. Byla to jen další z těch věcí, které staré dámy musejí snášet. Zdvořile slečně Knightové poděkovala.

„Tak já se teď půjdu drobínek procapat,“ prohlásila slečna Knightová dobromyslně. „Nebudu pryč dlouho.“

„Kvůli mně vůbec nemusíte spěchat,“ odpověděla slečna Marplová zdvořile a nanejvýš upřímně.

„No, nechci vás tu nechávat dlouho samotnou, drahoušku, kdyby vás náhodou přepadly chmury.“

„Ujišťuji vás, že jsem naprosto spokojená,“ odvětila slečna Marplová. „Nejspíš si trošku zdřímnu.“ Při těch slovech zavřela oči.

„Tak je to správně, drahoušku. Můžu vám něco přinést?“

Slečna Marplová oči zase otevřela a zamyslela se.

„Mohla byste zajít k Longdonovým podívat se, jestli už mají hotové ty záclony. A taky bych možná potřebovala další přadeno té modré vlny od paní Wisleyové. A pak krabičku černorybízových pastilek z lékárny. A vyměnit knížky v knihovně, ale nenechte je, aby mi dali něco jiného než to, co mám na seznamu. Ta poslední knížka byla strašná. Vůbec jsem ji nemohla číst.“ Podala jí Jaro se probouzí.

„Ale drahoušku, vám se to nelíbilo? Myslela jsem, že z toho budete nadšená. Takový krásný příběh.“

„A kdyby to pro vás nebylo moc daleko, možná byste mohla zajít až k Hallettovým, jestli by neměli klasickou metlu na vajíčka – ne tu, kde se točí klikou.“

(Věděla velmi dobře, že takové zboží Hallettovi nevedou, ale byl to nejvzdálenější obchod, jaký se v městečku dal najít.)

„Jestli toho tedy na vás není moc –“ špitla.

Slečna Knightová však odpověděla se zjevnou upřímností: „Ale vůbec ne, ráda vám to obstarám.“

Slečna Knightová milovala nakupování. V něm leželo těžiště jejího života. Člověk potkal spoustu známých, měl příležitost trochu si poklábosit, chvíli klevetit s prodavači, a navíc měl možnost prohlédnout si v různých obchodech nové zboží. K tomu se tím dala zabít spousta času bez pocitu viny, že by se měla rychle vrátit ke svým povinnostem.

A tak slečna Knightová poté, co naposledy střelila pohledem po křehké stařence, která tak klidně odpočívala u okna, šťastně vyrazila.

Slečna Marplová počkala ještě několik minut pro případ, že by se slečna Knightová vrátila pro zapomenutou nákupní tašku, peněženku nebo pro kapesník (což se stávalo dost často), a také protože se potřebovala vzpamatovat ze stavu duševního vyčerpání od vymýšlení tolika nepotřebných věcí, pro něž by mohla slečnu Knightovou poslat. Pak vyskočila křepce na nohy, odložila pletení a rázným krokem zamířila do předsíně. Tam se přezula z bačkor do solidních vycházkových bot. Poté postranními dvířky vyklouzla z domu.

„Bude jí to trvat přinejmenším hodinu a půl,“ odhadovala slečna Marplová v duchu. „Určitě – se všemi těmi lidmi z Nové čtvrti, co si teď obstarávají nákupy.“

Slečna Marplová si představila slečnu Knightovou, jak se u Longdonových bezúspěšně ptá po záclonách. Její představa byla pozoruhodně přesná. V tu chvíli slečna Knightová právě vykřikovala: „To víte, sama jsem si pochopitelně byla úplně jistá, že ještě nebudou hotové, ale samozřejmě jsem řekla, že se tu zastavím, když mě o to stará paní poprosila. Chudáci staroušci, už skoro nemají, na co by se těšili. Člověk je musí mít rád. Je to tak roztomilá babička. V hlavě už se jí to trochu plete, ovšem to se dalo jen čekat – těmhle starouškům už to tak nemyslí. Ale tohle je hezká látka! Máte ji ještě v jiných barvách?“

Uplynulo příjemných dvacet minut. Když se za slečnou Knightovou konečně zavřely dveře, postarší prodavačka si posměšně odfrkla: „V hlavě se jí to plete? Tomu uvěřím, až to sama uvidím. Stará slečna Marplová měla vždycky mozek jako břitvu a myslím, že pořád má.“ Pak obrátila pozornost k mladé ženě v přiléhavých kalhotách a větrovce, která chtěla igelit potištěný kraby na závěs do koupelny.

„Emily Watersovou, tu mi připomíná,“ říkala si slečna Marplová s uspokojením, které vždycky cítila, když mohla něčí osobnost přirovnat k někomu, koho znala už dřív. „Stejný ptačí mozeček. Tak počkejme, co se stalo s Emily?“

Nic zvláštního, zněl její závěr. Málem se zasnoubila s jedním kaplanem, ale po několikaletém vztahu jejich láska nějak vyšuměla. Slečna Marplová teď pustila z hlavy svou ošetřovatelku a upřela pozornost na své okolí. Rychle přešla přes zahradu a koutkem oka si jen všimla, že Laycock ostříhal staré keřové růže způsobem, který by se víc hodil pro čajohybridy. Nehodlala se však rozčilovat nebo si kazit báječné potěšení z toho, že se jí podařilo vyklouznout ven úplně sama. Zaplavil ji radostný pocit dobrodružství. Zahnula doprava, vešla brankou do farní zahrady, prošla přes ni a po pravé straně z ní zase vyšla. Kde dřív bývala přelízka, nyní stála kovová branka, za kterou začínala asfaltová stezka. Ta vedla k malému úpravnému můstku přes potok, na jehož druhé straně kdysi bývaly louky s krávami. Nyní tam stála Nová čtvrť.

Druhá kapitola

Slečna Marplová přešla přes můstek a pokračovala po stezce dál. Cítila se jako Kolumbus, který vyplouvá objevovat nové světy. Za několik minut došla do Aubrey Close.

Samozřejmě že Novou čtvrť už viděla z Market Basing Road, což znamenalo, že zdálky zahlédla její „nádvoří“ a řady úhledných, dobře postavených domů s televizními anténami a modře, růžově, zeleně či žlutě natřenými dveřmi a okny. Ovšem až dosud pro ni byly stejně reálné asi jako mapa Nové čtvrti. Nikdy tam osobně nebyla. Teď ale stála tady a pozorovala odvážný nový svět, který se tu rozrůstal, svět, který byl po všech stránkách cizí tomu, co znala. Nová čtvrť jí připadala jako úhledný model postavený z dětské stavebnice. Slečně Marplové připadala téměř neskutečná.

Ani lidé tu nevypadali skutečně. Mladé ženy v kalhotách, poněkud zlovolně vyhlížející mladíci a chlapci, bujné vnady patnáctiletých děvčat. Slečna Marplová si nemohla pomoct, ale všichni jí připadali příšerně zpustlí. Jak se tak šourala kolem, nikdo si jí moc nevšímal. Zabočila z Aubrey Close a ocitla se v Darlington Close. Kráčela pomalu a při chůzi dychtivě naslouchala útržkům rozhovorů mezi matkami tlačícími kočárky, mezi zlovolně vyhlížejícími Tedy (předpokládala, že se všichni jmenují Ted), kteří se navzájem častovali tajuplnými poznámkami. Matky vycházely na práh a volaly na své děti, které jako obvykle pilně prováděly všechno, co měly zakázané. Děti, pomyslela si vděčně slečna Marplová, jsou pořád stejné. Zanedlouho už se začala usmívat a do hlavy si ukládala svůj obvyklý sled přirovnání.

Támhleta žena je jako Carry Edwardsová – a ta tmavovlasá bude jako to Hooperovic děvče, udělá si z manželství peklo stejně jako Mary Hooperová. Ti kluci – ten tmavovlasý jako by z oka vypadl Edwardu Leekovi: spousta siláckých řečí, ale v jádru je dobrák, vážně milý chlapec – a ten světlovlasý je zase celý Josh paní Bedwellové. Milí chlapci, oba dva.

Ale obávám se, že s tím, co připomíná Gregoryho Binnse, to nedopadne dobře. Nejspíš bude mít matku podobného ražení, jako má on…

Odbočila do Walsingham Close a nálada se jí s každou minutou zlepšovala.

Nový svět byl stejný jako ten starý. Domy byly odlišné, ulice se jmenovaly „nádvoří“, oblečení bylo jiné, ale lidé byli stejní jako vždycky. I když užívali trochu jiný slovník, bavili se stále o tom samém.

Kvůli ustavičnému odbočování v rámci své výzkumné výpravy ztratila slečna Marplová záhy pojem o směru a dostala se znovu na okraj čtvrti. Nacházela se teď v Carrisbrook Close, která byla z poloviny stále ještě ve výstavbě. V prvním poschodí téměř dostavěného domu stála mladá dvojice a probírala vybavení. Jejich hlasy se nesly až dolů na ulici.

„Musíš uznat, že tenhle má dobrou polohu, Harry.“

„Ten druhý ji měl stejně tak dobrou.“

„Tenhle má o dva pokoje víc.“

„A za ně budeš muset zaplatit.“

„Ale mně se tenhle líbí!“

„To jsi celá ty!“

„Ale no tak, nebuď takový otrava. Víš, co říkala maminka.“

„Tvoje maminka pořád něco říká.“

„Neopovažuj se stěžovat si na mou mámu. Kde bych bez ní byla? A mohla vyvádět ještě mnohem hůř. Mohla tě taky pohnat před soud.“

„Bože, už toho nech, Lily.“

„Je tady krásná vyhlídka na kopce. Dohlédneš skoro až –“ Vyklonila se daleko dopředu a natočila se doleva. „Dohlédneš skoro až k vodojemu –“

Vyklonila se ještě víc a neuvědomila si, že přenesla váhu na prkna volně položená přes parapet. Ta pod tíhou jejího těla sklouzla dolů a vzala ji s sebou. Zaječela a snažila se znovu nabrat rovnováhu.

„Harry –“

Mladý muž stál bez hnutí čtvrt nebo půl metru za ní. Pak ustoupil o krok dozadu –

Dívka se zoufale tiskla ke zdi, až se jí podařilo se napřímit. „Pane jo,“ vydechla poděšeně. „To bylo těsně, málem jsem vypadla. Proč jsi mě nepodržel?“

„Seběhlo se to všechno hrozně rychle. Vždyť jsi v pořádku.“

„To říkáš ty. Povídám, že jsem málem vypadla. A koukni na můj svetřík, je zepředu celý špinavý.“

Slečna Marplová popošla o kousek dál, ale pak se z náhlého popudu otočila zpátky.

Lily stála venku a čekala, až mladý muž zamkne dům.

Slečna Marplová došla k ní a tiše na ni vychrlila: „Být vámi, drahoušku, toho mladíka bych si nebrala. Jistě chcete někoho, na koho se můžete v nebezpečí spolehnout. Musíte mi prominout, že vám to říkám – ale cítila jsem, že bych vás měla varovat.“

Pak se zase vydala pryč a Lily na ni zůstala zírat.

„Co to všechno –“

Mladík k ní přistoupil.

„Co ti to říkala, Lil?“

Lily otevřela pusu – a pak ji zase zavřela.

„Varovala mě, když to chceš vědět.“

Zamyšleně se na něj zadívala.

Ve snaze dostat se rychle pryč zahnula slečna Marplová za roh, zakopla o uvolněnou dlažební kostku a upadla.

Z jednoho z domů k ní přiběhla nějaká žena.

„Tedy drahoušku, to byl ale ošklivý pád! Doufám, že jste si neublížila?“

S téměř přehnanou ochotou položila slečně Marplové ruce kolem ramen a vytáhla ji na nohy.

„Doufám, že nemáte nic zlomeného. Tak, a je to. Nejspíš budete trochu otřesená.“

Měla zvučný, přátelský hlas. Byla to podsaditá čtyřicátnice s hranatou postavou, lehce prošedivělými hnědými vlasy, modrýma očima a velkými laskavými ústy, která se poněkud roztřesenému zraku slečny Marplové zdála až příliš plná zářivě bílých zubů.

„Bude lepší, když se mnou půjdete dovnitř a tam si trochu odpočinete. Uvařím vám šálek čaje.“

Slečna Marplová jí poděkovala. Nechala se odvést namodro natřenými dveřmi do malého pokoje plného křesel a pohovek se zářivě barevnými kretonovými potahy.

„Tak jsme tady,“ prohlásila její zachránkyně a posadila ji na křeslo plné polštářků. „Tady si můžete v klidu posedět a já postavím na čaj.“

Odkvapila z místnosti, která se po jejím odchodu zdála najednou úžasně tichá. Slečna Marplová se zhluboka nadechla. Nijak vážně se nezranila, ale ten pád jí otřásl. Pády v jejím věku není radno brát na lehkou váhu. S trochou štěstí se slečna Knightová nic nedozví, pomyslela si provinile. Velmi opatrně pohnula rukama a nohama. Nic zlomeného. Jen aby se dostala v pořádku domů. Možná až si vypije šálek čaje –“

Čaj dorazil téměř v tom okamžiku, kdy na něj pomyslela – na tácku, s talířkem sušenek.

„Tak tady to máte,“ zahlaholila její zachránkyně a postavila podnos na malý stolek před slečnu Marplovou. „Mám vám nalít? Raději byste si ho měla hodně osladit.“

„Děkuji, já nesladím.“

„Cukr si musíte dát. Kvůli tomu šoku, víte? Během války jsem byla v cizině u první pomoci. Cukr je na šok výborný.“ Vhodila do šálku čtyři kostky a energicky čaj zamíchala. „Teď to pěkně vypijte a za chvíli už budete jako rybička.“

Slečna Marplová poslechla.

„Hodná paní,“ pomyslela si. „Někoho mi připomíná – ale koho?“

„Jste ke mně velice laskavá,“ řekla jí s úsměvem.

„Ale to přece nic není. Jsem prostě takový andělíček strážníček. Moc ráda pomáhám lidem.“ Venku cvakla západka na brance a žena vyhlédla z okna. „Vida, manžel už je doma. Arthure, máme návštěvu.“

Vyšla do chodby a vrátila se s Arthurem, který vypadal poněkud zaraženě. Byl to hubený bledý muž a dost málomluvný.

„Tahle dáma upadla – přímo před naší brankou, tak jsem ji samozřejmě vzala dovnitř.“

„Vaše paní je ke mně nesmírně laskavá, pane –“

„Jmenuji se Badcock.“

„Pane Badcocku, obávám se, že jsem jí přidělala spoustu starostí.“

„Ale ne, to pro Heather nejsou žádné starosti. Ji baví pomáhat lidem.“ Zvědavě se na ni podíval. „Měla jste namířeno někam konkrétně?“

„Ne, byla jsem jen na procházce. Bydlím v St. Mary Mead, v tom domku za farou. Jmenuji se Marplová.“

„No to mě podržte!“ vykřikla Heather. „Tak to vy jste slečna Marplová. Už jsem o vás slyšela. Vy jste ta, co dělá všechny ty vraždy.“

„Heather! Co to –“

„No vždyť víte, co myslím. Ne že je páchá – vyšetřuje je. Je to pravda, že ano?“

Slečna Marplová skromně špitla, že už párkrát měla s vraždou co do činění.

„Slyšela jsem, že už se tady nějaké vraždy staly, v téhle vesnici. Mluvilo se o tom onehdá večer v Bingo klubu. K jedné došlo v Gossington Hall. Já bych si tedy dům, ve kterém se stala vražda, nekoupila. Určitě tam straší.“

„Tu vraždu nespáchali v Gossington Hall. Přenesli tam jen mrtvolu.“

„A našli ji v knihovně na krbové předložce, slyšela jsem správně?“

Slečna Marplová přikývla.

„No věřili byste tomu? Možná z toho chtějí udělat film. Třeba proto si Marina Greggová Gossington Hall koupila.“

„Marina Greggová?“

„Ano, ona a její manžel. Zapomněla jsem, jak se jmenuje – je producent, myslím, nebo režisér – Jason něco. Ale Marina Greggová je zlatíčko, že ano? Samozřejmě poslední dobou už v tolika filmech nehrála – byla dlouho nemocná. Ale stejně si pořád myslím, že se jí žádná nevyrovná. Viděla jste ji v Carmanelle? A v Ceně lásky a v Marii Stuartovně? Už není tak mladá, ale vždycky to bude úžasná herečka. Já jsem odjakživa její velká fanynka. V pubertě se mi o ní dokonce i zdávalo. Můj největší životní zážitek byl, když se pro polní nemocnici na Bermudách konalo velké představení a Marina Greggová ho přijela zahájit. Byla jsem bez sebe vzrušením, jenže pak jsem právě ten den dostala horečku a doktor řekl, že nemůžu jít. Jenže já se nedala. Vlastně mi ani nebylo tak hrozně, a tak jsem vstala, hodně se nalíčila a šla jsem. Představili mě jí a pak se mnou mluvila skoro tři minuty a podepsala se mi. Bylo to úžasné. Nikdy na ten den nezapomenu.“

Slečna Marplová na ni zůstala zírat. „Doufám, že to potom nemělo nějaké – neblahé následky?“ zeptala se úzkostlivě.

Heather Badcocková se zasmála.

„Vůbec ne. Nikdy mi nebylo líp. Vždycky říkám, že když něco chcete, musíte riskovat. Tím se řídím pořád.“

A znovu se hlučně, spokojeně zasmála.

„Heather, tu nikdy nic nezastaví. Vždycky si nějak poradí,“ prohlásil Arthur Badcock obdivně.

„Alison Wildeová,“ zamumlala slečna Marplová a spokojeně pokývala hlavou.

„Co prosím?“ ozval se pan Badcock.

„Ale nic. Jen někdo, koho jsem kdysi znala.“

Heather se na ni tázavě podívala.

„Vy mi ji připomínáte, to je celé.“

„Opravdu? Doufám, že byla milá.“

„Byla rozhodně velice milá,“ odpověděla slečna Marplová pomalu. „Laskavá, zdravá, plná života.“

„Ale určitě měla i nějaké chyby,“ zasmála se Heather. „Já je mám.“

„No, Alison všechno viděla tak jednoznačně ze svého hlediska, že ne vždycky chápala, jak se věci mohou jevit jiným lidem nebo jaký na ně mohou mít dopad.“

„Jako tenkrát, když jsi sem vzala tu evakuovanou rodinu z té chatrče určené k demolici a oni zmizeli i se všemi našimi lžičkami,“ ozval se Arthur.

„Ale Arthure! Přece jsem je nemohla odmítnout, to by nebylo vůbec hezké.“

„Byly to památeční lžičky,“ prohlásil pan Badcock smutně. „Georgiánské. Byly po babičce mé matky.“

„Už na to zapomeň, Arthure. Vždyť jsi s tím jako kolovrátek.“

„Obávám se, že v zapomínání moc dobrý nejsem.“

Slečna Marplová se na něj zamyšleně podívala.

„A co vaše přítelkyně dělá teď?“ zeptala se Heather slečny Marplové s dobrosrdečným zájmem.

Slečna Marplová si dala načas, než odpověděla.

„Alison Wildeová? No – umřela.“

Třetí kapitola

I.

„Jsem ráda, že jsem zpátky,“ řekla paní Bantryová. „I když jsem se samozřejmě měla báječně.“

Slečna Marplová s porozuměním přikývla a vzala si z rukou své přítelkyně šálek čaje.

Když jí před několika lety zemřel manžel, plukovník Bantry, prodala paní Bantryová Gossington Hall i rozlehlé pozemky, které k sídlu patřily, a pro sebe si nechala bývalou strážnici, rozkošný malý domek s arkádovým průčelím a tolika nedostatky, že v něm nechtěl bydlet ani zahradník. Paní Bantryová jej obohatila o všechny nezbytnosti moderního života: nejnovější kuchyň, nové vodovodní potrubí, elektřinu a koupelnu. Za to všechno sice zaplatila spoustu peněz, ale ani zdaleka ne tolik, kolik by ji stálo, kdyby se pokoušela žít v Gossington Hall. Pro zachování soukromí si ponechala též zahradu o výměře zhruba tři čtvrtě akru, pěkně obehnanou stromy, takže, jak vysvětlovala „ať už si v Gossington Hall dělají, co chtějí, já se na to nemusím dívat ani se o to starat“.

V posledních několika letech strávila hodně času na cestách, navštěvovala děti a vnoučata v rozličných částech planety a čas od času se pak vracela domů, aby si užila soukromí svého vlastního domova. Panství Gossington Hall mezitím několikrát změnilo majitele. Nejdřív z něj udělali penzion, ale ten zkrachoval. Pak je koupili lidé, kteří si je rozdělili na čtyři nahrubo oddělené byty, jen aby se vzápětí pohádali. Poté dům koupilo ministerstvo zdravotnictví k nějakým nejasným účelům, pro které jej nakonec nechtěli. Ministerstvo panství nyní znovu prodalo a o tomto prodeji nyní naše dvě přítelkyně debatovaly.

„Samosebou jsem slyšela všelijaké pověsti,“ řekla slečna Marplová.

„Přirozeně,“ odpověděla paní Bantryová. „Povídalo se dokonce, že se sem nastěhuje Charlie Chaplin se svými dětmi. To by bylo jistě velice zábavné, ale bohužel na tom není slůvko pravdy. Ne, určitě je to Marina Greggová.“

„Bývala tak rozkošná,“ vzdychla slečna Marplová. „Neustále vzpomínám na její první filmy. Tažný pták s tím fešákem Joelem Robertsem. A ten film o Marii Stuartovně. A Žitné pole – bylo sice hodně sentimentální, ale mně se líbilo. Božínku, to už je tak dávno.“

„To ano,“ opáčila paní Bantryová. „Musí jí být tak – co myslíš? Pětačtyřicet? Padesát?“

Slečna Marplová usoudila, že jí musí být skoro padesát.

„Hrála v něčem v poslední době? Já už teď samosebou do kina moc nechodím.“

„Myslím, že jen malé role,“ odpověděla paní Bantryová. „Už dlouho není hvězda. Prodělala tehdy ošklivé nervové zhroucení. Po jednom ze svých rozvodů.“

„Kolik manželů teď všechny mají,“ poznamenala slečna Marplová. „Vždyť to musí být dost únavné.“

„Mě by na to tedy neužilo,“ prohlásila paní Bantryová. „Když se zamiluješ do nějakého muže, vezmeš si ho, zvykneš si na jeho způsoby a všechno se to pěkně usadí – a pak to všechno zahodit a začínat znovu! Mně to připadá jako šílenství.“

„Já o tom nemám co mluvit, když jsem nikdy nebyla vdaná,“ ozvala se slečna Marplová a staropanensky si odkašlala, „ale víš, připadá mi to trochu k politování.“

„Řekla bych, že ve skutečnosti si nemůžou pomoct,“ prohlásila paní Bantryová neurčitě. „Při tom životě, jaký všechny vedou. Tak málo soukromí, vždyť víš. – Jednou jsem se s ní setkala,“ dodala, „myslím s Marinou Greggovou – když jsem byla v Kalifornii.“

„A jaká byla?“ zeptala se slečna Marplová se zájmem.

„Okouzlující,“ odpověděla paní Bantryová. „Taková přirozená a nezkažená.“ Pak ještě zamyšleně doplnila: „Je to vlastně něco jako role, svým způsobem.“

„A co?“

„Být přirozená a nezkažená. Naučíš se, jak to dělat, a pak už jsi taková pořád. Jen si pomysli, jaké to musí být peklo – nikdy nemůžeš s něčím mrsknout a říct: ‚Proboha, přestaňte mě už otravovat.‘ Troufám si tvrdit, že potom, jako čistě sebeobranné gesto, musíš pořádat opilecké večírky nebo orgie.“

„Měla pět manželů, že?“ zeptala se slečna Marplová.

„Přinejmenším. Jednoho jako hodně mladá, ten se nepočítá, pak nějakého cizozemského prince nebo hraběte a potom jinou filmovou hvězdu, Roberta Truscotta, je to tak? To byla prý velká láska, ale manželství trvalo jen čtyři roky. A pak přišel Isidore Wright, ten dramatik. Prý to byl dost vážný a klidný vztah. Měli spolu dítě. Ona zjevně vždycky toužila po dítěti, dokonce napůl adoptovala několik opuštěných dětí – no každopádně tohle bylo to pravé. Hodně se o tom psalo. Bylo to mateřství s velkým M. A pak se to myslím narodilo imbecilní nebo divné nebo tak něco – najednou bylo po všem, tak se zhroutila, začala brát léky a podobné věci a zahodila všechny role.“

„Vypadá to, že toho o ní hodně víš,“ poznamenala slečna Marplová.

Slečna Marplová zavrtěla hlavou.

„To si nemyslím,“ prohlásila. „Elstree je na severu Londýna.“

„Určitě předělali koupelny.“

II.