Přeložila Marie Jungmannová

LA MAESTRA Y LA BESTIA

Copyright © Imma Monsó, 2023

Translation © Marie Jungmannová, 2025

ISBN 978-80-207-2298-0

1

Tehdy odpoledne, kdy se budoucí učitelka z Dusy chystala sfouknout sedm svíček na dortu, sešla na prostranství před domem, aby zabila čas do chvíle očekávané oslavy. Ale jak pozorovala opuštěnou silnici a porost kolem, do něhož se opíral severák, pocítila potřebu se vrátit. Otočila se, a když za oknem kuchyně rozeznala matku zabývající se přípravami, ucítila v hrudi výbuch, jako by ji zasáhl plamen jasnozřivosti: „Jednoho dne z toho všeho nezbude nic,“ uvědomila si. Po tomto Odhalení se jí zmocnila temná bezútěšnost, jakou nikdy dříve nezažila, smutek, který se stane prapodstatou všech jejích pozdějších bolestí. Všechny ztráty a každá další ji popadnou za krk a jako kopí ji vrhnou do toho suchého a chladného zimního odpoledne, kdy zjistila, že jednoho dne z toho všeho nezůstane nic.

Od té doby žila v zajetí utkvělé myšlenky, že musí být vždy připravená, jak všechno a všechny ztratí. Z přípravy na absolutní samotu čerpala různá potěšení, která pokládala za jedinečná. Až do patnácti let mohla trénovat bez překážek. Okolnosti jí vskutku ideálně nahrávaly. Do té doby sotva poznala něco jiného než stálou společnost vizionářské matky překypující nihilistickým nadšením a exaltovaným pesimismem, a často nepřítomného otce, muže poznamenaného záhadnou jizvou a skoupého na slovo. Měla jen dvě blízké osoby, nikdy nevkročila do školy, a když se dívala z okna, neviděla živou duši, což byly zásadní okolnosti, které bezpochyby posílily její přípravy na ztrátu a odloučení. Tato situace ještě zvýraznila její vrozenou bázlivost. A všechno to, co zažívala, ji vedlo k touze dosáhnout vysokého stupně samostatnosti.

Osud dal Severině brzy za pravdu. Absolutní samota ji dostihla ve dvou etapách, úderem dvou téměř po sobě jdoucích ztrát: na podzim 1958 ji opustila její matka Simona a na podzim 1961 zemřel otec Román. Zármutek, který už znala, protože ho ve své představivosti tolikrát trénovala, se zhmotnil. Skutečně prožívané osiření nebylo horší než to předpokládané. Dokonce bylo o něco lepší, protože nikdy nebylo nic horšího než to, co si předem představovala. Kromě toho byla mladá, byť toho hodně prožila, ale čekalo ji mnohem víc. Do té doby byla externí žákyní, která měla svobodu, sotva kdy vkročila do školní třídy. Avšak na podzim, kdy zemřel otec, už byla zapsána jako řádná studentka, aby dokončila studium učitelství. Směle se chystala na to, že se nechá obklopit každý den malým množstvím lidí. Ale neuspěla. Dělat, co nikdy nedělala, vyžadovalo nadměrné úsilí. Vztahy ve třídě ji dusily a nutily ji jednat obezřetně, dávkovat svou přítomnost a prchat, jakmile to šlo. Jediný rok prezenčního studia na pedagogické škole v Gironě nakonec nezměnil ani její sklon k odtažitosti ani samotářskou povahu.

Když se jí blížily osmnáctiny, dál si s naprostým odevzdáním užívala samoty navzdory chmurným okamžikům, nebo právě kvůli nim. Tak ponořená do všeho, co dělala, tak u vytržení, tak v zajetí, až se ptala sama sebe, zda se činnosti, v nichž si tolik libovala, dají považovat za „neřesti“. Z těch, které nazývala „základními zlozvyky doby“, kouření, pití, hazard a šukání, pěstovala jen ten první, a to s úmornou a chorobnou svědomitostí, která vedla k tomu, že pozorovala svět přes všudypřítomný oblak kouře. Druhý provozovala s neznalostí účinků alkoholu, což měnilo cíl dosáhnout opilosti v pouhý pokus. Třetí nepoznala. Na sázení neměla ani centim a hazardní hry byly beztak záležitostí mužů. U čtvrté neřesti si nebyla moc jistá, zda ji vykonává správně. Sama kouřila a pila, a stejně tak i sama šukala. Taková činnost vyžadovala od její mysli příliš vysoký stupeň soustředění na to, aby ho mohla dosáhnout ve společnosti jiné osoby.

Ve škole jí záleželo na tom, aby si připadala zkažená, v čemž ji pravděpodobně posílila rétorika Ženské falangistické sekce, která prostupovala osnovami. Zpočátku ne. Zpočátku jí připadaly novátorské takové projevy, které usilovaly o to udržet budoucí učitelky a ženy obecně co nejdále od veškerých neřestí a samozřejmě od jakéhokoli způsobu sexuality nesměřujícího k plození potomstva. Takhle s ní doma dříve nikdo nemluvil. Ale brzy se jí to zprotivilo. Falangistická morálka, kterou na počátku rozvíjejícího se frankismu ještě vyznávala velká část profesorského sboru, hlásala, že pro ženu není nic potřebnějšího než utéct před svými démony. Ale ona je nechtěla přestat poslouchat. Měla je ráda kolem sebe a rozmlouvala s nimi. Byla přesvědčena, že neřesti dávají životu smysl, pokud se člověku podaří se v nich dobře vyznat, místo aby ztrácel energii tím, že se bude pokoušet se jim vyhýbat. Avšak na cestu neřesti ji nic nelákalo, její organismus postrádal vlastnosti potřebné pro bezuzdnost. Například pití. Začínala lačně pít v době večeře, vždy stáčené víno z barelů různých směsek, které jí přišlo velmi sympatické, protože vinařský cech dával do každého prodaného litru zelený los, s nímž bylo možno se účastnit loterie, ve které se každé dva měsíce udělovala prémie pětadvacet tisíc peset. Potom, když pozvedala ke rtům druhou sklenici, pravidelně usínala. Proto se takový ubohý zvyk nedal nazývat neřestí, tím méně v dobách, kdy bylo třeba vykazovat trvalou opilost, aby člověk mohl aspirovat na titul notorického pijana. Víno bez dlouhotrvající opilosti bylo cosi neškodného, oblíbeného, rodinného, navíc Severina vyrostla mezi rozhlasovými reklamami vinařského cechu, které vyzdvihovaly posilující účinky alkoholu, a zelenými losy, které se skrývaly pod krytem každé lahve a opravňovaly k účasti v loterii. Reklamy ujišťovaly, že víno přináší štěstí, blahobyt a zdar všem pijícím rodinám, a ona byla přesvědčena, že kdyby se jí podařilo vypít denně deset litrů a následně obdržet sedmdesát losů týdně, rodinné štěstí by se prudce zvýšilo. Bylo by téměř nemožné, myslela si, aby rodina nebyla nakonec obšťastněna výhrou pětadvaceti tisíc peset, které by podle jejích propočtů stačily k dosažení slíbeného blahobytu. Avšak dychtivost, s jakou už od počátků dospělosti začínala pít, jí nikdy nepřinesla slíbenou nirvánu. Vždycky dřív usnula.

Další činnost, kterou náruživě provozovala, bylo čtení. Od počátku četla naléhavým, téměř chorobně sebezničujícím způsobem. „Jak říká otec, slovo platí víc než tisíc obrázků,“ opakovala Simona. A přestože Severina nikdy otce neslyšela něco takového říkat, bylo jisté, že šel příkladem. Slovy nikdy neplýtval. Také matka byla poznamenána tím, že přikládala důležitost psanému slovu. Severina to přičítala jejímu republikánskému vzdělání v době, kdy byl analfabetismus téměř normou. Pronášela vzletné věty jako například: „Četba z nás dělá velikány“ nebo „Četba nás chrání, abychom neshnili.“ Nebo pragmatické průpovídky jako třeba: „Čtení je zadarmo“, protože je pravda, že doma měli jen něco málo přes stovku knih a četli je pořád dokola. Matka se také nebála osobních předpovědí: „Čtení ti přinese svobodu, moudrost, bohatství a štěstí,“ říkávala dceři. Takže na budoucí učitelku z Dusy působil každý úryvek textu jako neodolatelný magnet. Pro Severinu znamenala tlustá kniha totéž co tabule v baru s denní nabídkou jídel. Když viděla na zemi jakýkoli papír, nějakou reklamu, špinavý obal, nákupní seznam psaný inkoustem rozpitým deštěm, nešla dál, dokud text nevyluštila. Četla všechno. Když byla malá a chodívala ven pozorovat silnici, její možnosti se omezovaly pouze na čtení nápisů na kamionech a dodávkách, které se přibližovaly a vzdalovaly. Pivo značek El Águila a Bratři Hurtadové. Lola a Beatriz. Doprava Orihuela. Naopak při návštěvách Barcelony bylo čtení venku svátkem. Četla, co je napsáno na boku tramvají, četla vývěsní štíty, zaměřovala se na pošlapané letáky na asfaltu. Četla, protože chtěla uniknout bídě. Četla, protože se chtěla zachránit. Četla, protože chtěla získat svobodu, moudrost, bohatství a štěstí. Nutkavá posedlost čtením jí později pomůže při studiu. Studovat a číst není totéž, ale číst s tak usilovným odhodláním jí později poskytne zdroje pro zvládnutí předmětů, které neměla ráda. Čtenářský zápal ji nikdy neopustí. O čtyřicet let později, až uvidí při zprávách defilovat na třetině televizní obrazovky další informace, bude číst je, místo aby poslouchala a pozorovala záběry doprovázející hlavní zpravodajství. Možná proto dávala vždy přednost rozhlasu. Při poslechu rádia nemohla číst, ale aspoň na něm neběhaly obrázky, které ji rušily.

Protože ji na jedné straně přitahovaly neřesti a na druhé bylo jednou z jejích největších starostí, zda dokáže slova správně používat, v duchu se často ptala, zda její urputná náklonnost ke čtení může být pokládána za „neřest“. Podle slovníku, k němuž se neodbytně uchylovala, je „neřest“ sklon nebo chuť, jimž nemůžeme odolat. V tom smyslu se zdálo, že její čtenářská mánie definici odpovídá. Slovník kromě toho tvrdil, že neřest je nadměrná náklonnost k činnostem odporujícím dobru a dobrým mravům, a také v tomto smyslu její náchylnost odpovídala popisu. Koncem padesátých let se nesmělé protesty pokrokářů proti morálce vnucené režimem omezovaly na menšinu městských studentů z bohatých vrstev. Převládající model ženy téměř nepřipouštěl odchylky. Žena byla ženou, pokud byla připravena na domácí práce, projevovala něžné a ženské způsoby, byla nevinná v myšlenkách i zvycích a uchovávala si panenství pro nerozlučné manželství. Alternativní modely byly v podstatě dva: na jedné straně „moderní“ pokračovatelka poválečné divy na podpatcích, na druhé osudová žena typu Gilda, erotická sexbomba, která vyvolávala pohoršení pouhým svléknutím rukavičky. Možná většina žen neodpovídala prvnímu ani druhému modelu. Ale budoucí učitelka ještě méně než většina. Pokud jde o další studium, bylo obvyklé, že se mu mladá dívka věnovala proto, aby se zkultivovala, a jakmile byla patřičně zušlechtěná a dobře se vdala, pak zapomněla na titul a věnovala se výlučně povinnostem v posvátném manželském svazku a svatému mateřství. Severinino čtení bylo tedy rozhodně neřestí odporující morálce doby a mělo tak horečnou intenzitu, že ji oslepovalo vůči jiným, daleko vznešenějším podnětům. Také bylo škodlivé. Skutečně se dá s jistotou tvrdit, že při čtení ztrácela povědomí o světě.

2

Za ostrou zatáčkou se objevila vesnice. Mezi větvemi bříz spatřila už téměř ustanovená učitelka z Dusy jehlanovitou střechu mohutné čtverhranné zvonice, která čněla mezi domy. („Obyčejná,“ řekla si, „tak skromná, ani nemá žádné okrasné prvky, aby lépe vynikla!“) Domy byly trochu jiné, než si představovala. Jen málo budov v Duse mělo průčelí obložené kamenem, jen málo jich mělo střechy z břidlice, kterou by si přála vidět. Abychom si rozuměli, nebyla to idylická obec, vesnice z vánoční pohlednice, jež se jí zjevovala ve snech, což bylo maličké zklamání, ale sotva se dotklo její povznesené nálady. Nikdy se nedostala tak vysoko a její představa o vesnici vysoko v horách byla nejasná a pomyslná, po celé dětství inspirovaná četnými pohlednicemi, jež dostávala matka od přítelkyně, která po válce emigrovala. Posílala je z Grindelwaldu, (Severina nikdy nezapomínala místní jména), kde pracovala jako číšnice v hotelu. Proto pojem „vysokohorská vesnice“ zůstal navždy spojen s Grindelwaldem a jeho mírnými a sytě zelenými svahy, s jednotvárnými pastvinami bez holých míst nechaných ladem, s břidlicovými střechami, s okny opatřenými okenicemi a s kravami s velkými zvonci, všechno ladně roztroušeno v krajině jako v písni, kterou občas matka zpívávala. „Na vrcholku Jungfrau, u modrého nebe, budeš mít svůj palác v bílých ledovcích.“ Teď jí písnička připadala kýčovitá i líbezná zároveň a podněcovala ji, aby zbystřila a zahlédla třeba kamzíka nebo kvetoucí protěž, aby hledala zrcadlo v bílém křišťálu zamrzlého jezera, které v tuto chvíli nebylo vidět, a samozřejmě aby objevila věčný sníh, za nímž přijela a který bude řešením všech jejích bolestí, jak se domnívala.

Po příjezdu se jí nic z toho neukázalo. Svahy byly zelené, ale ne ideálně mírné, nýbrž s četnými příkrými a kamenitými úseky. Hory nebyly zcela porostlé jehličnany. Vrcholky byly majestátní, ale neměly na sobě ani stopy sněhu. Nepřišli ji přivítat kamzíci ani jeleni. Také ji nenapadlo, že se trofeje, které skrývá Dusa, dají těžko získat, že jsou mnohem nepřístupnější a nedostižnější, než si představuje.

Impozantní Jungfrau byla pro Severinu důležitou horou. Když jí bylo šest nebo sedm let, prohlížela si ji u vytržení na pohlednicích od matčiny přítelkyně. Přitahovala ji zvučnost jména a také jeho význam, dívka, děvče, panna (přestože připravena se pošpinit, když bude třeba). Také si tuto krajinu spojovala s melodickými výkřiky své matky, bytosti, která neustále po něčem toužila, avšak nikdy neudělala nic, aby si svá přání splnila, jako by ji více uspokojovaly pouhé formulace „Moc by se mi líbilo lézt po horách!“ říkávala. Otec neurčitě mávl směrem k oknu: „Tak začni tady,“ ale ona pak namítla, že ne, že holý vrch postrádá půvab, že mu chybí výška a že na něm téměř nerostou stromy, které by poskytovaly stín, a že ona nenávidí pocení, ale nade vše miluje podmiňovací způsob sloves, jež se vyčerpávají samy o sobě bez úmyslu vyjádřený děj uskutečnit; fascinovalo ji, že se tak přání udržuje donekonečna. Tohle všechno se odehrávalo, když bylo Severině šest nebo sedm let, a jak ubíhal čas, její ideální vesnice dostala jasnější obrysy díky ilustracím z povídek, popisům legend a neověřeným fotografiím z encyklopedií, vždy černobílým, ale v souladu s typickou krajinou Bernské vysočiny. O několik let později, jednou ráno, když matka ukládala pohlednici, kterou předtím od přítelkyně z Grindelwaldu dostala, se objevila další klíčová věc, která dotvořila dívčinu představu o vysokých horách.

Byla to fotografie otce. Stál před fasádou bez oken a zdálo se, že se pokouší o úsměv, ale nedaří se mu to. Jinak vypadal jako vždy, v saku a s kravatou, v prstech cigaretu a přes ramena plášť. V pozadí, ne moc daleko, byl vidět vrcholek zasněžené hory. Na okraji silnice cedule. Trvalo jí, než přečetla „route“, ostatní slova jí unikala. Matka jí fotografii vytrhla, ale Severině se podařilo na rubu přečíst: „Únor 1947“. „Kde to je?“ zeptala se. „V Nurii, myslím. Tvůj otec chtěl strčit hlavu do tamějšího hrnce. Dělá to hodně lidí. Navštíví Panenku Marii a s hlavou uvnitř hrnce prosí, aby jim splnila přání. „To je hloupost,“ zamumlal Román ze svého kouta u rádia. Severina pohlédla na otce, ale ten na ni mrkl a znovu si zakryl hlavu dekou, aby se mohl soustředit na poslech. Tehdy jí bylo asi deset let a už si uvědomovala, že nikdo z rodiny nikdy žádnou Panenku Marii nenavštěvoval. „No podívej se na to,“ pokračovala matka. „Ne že by tvůj otec byl tak zbožný nebo tak něco, jenom chtěl, aby se mu splnilo přání.“ Simona se otočila, aby ji bylo slyšet v koutě s rádiem. „Vzpomínáš, co sis přál, miláčku?“ A protože neodpověděl, upřela oči na dceru a odpověděla si sama. „Prostě si přál holčičku, která by hodně četla, protože věděl, že jen čtení nás může zachránit před touhle potupou.“ Normálně by se Severina zeptala na význam slova „potupa“, nebo by otevřela slovník, ale při této příležitosti se zeptala, zda se v Nurii mluví francouzsky, protože jí přišlo divné, že nápis na ceduli v katalánském městečku (kde bývaly nápisy ve španělštině), byl francouzsky. Nedostalo se jí odpovědi. „Mohli bychom si tam jednou zajet, viď, Románe?“ ozvala se znovu matka a zvýšila hlas, aniž si uvědomila, že dcerka se chytá naděje při slovech „mohli bychom si zajet“, přestože ví, že nikdy nikam nepojedou. Simona upřela pohled na fotografii, a jako by byl manžel mrtvý, pronesla: „Ten byl hezký!“ Odtrhla oči od obrázku a láskyplně pozorovala zakrytou hlavu svého muže, potom se podívala na jeho ruku, která vyčnívala zpod přehozu a oklepávala popel. „Teď taky není ošklivý,“ špitla. Políbila fotografii, a než ji vrátila do krabičky, zašeptala: „Drahý Roberte!“ Až pak odpověděla na dceřinu otázku: „Ptala ses, jestli se v Nurii mluví francouzsky? Mluví se tam různě. Někteří mluví francouzsky, a někteří ne.“ S hlasitým cvaknutím zavřela plechovku od sušenek, která se nikdy nezaklapla napoprvé, a hbitě ji odsunula, což dělala vždy, když nepřipouštěla další otázky.

Severině se otázky znásobily, protože náhle nebylo tak důležité vědět, zda se v Nurii mluví francouzsky, bylo téměř důležitější zjistit, proč matka nazvala otce Robertem, když se jmenuje Román, nebo zjistit, proč otec pokládal za nesmysl nápad strčit hlavu do hrnce, ale taky bylo důležité poznat, kdy zmlknout a zůstat sama s pochybami. Když se chtěla později na fotku znovu podívat, aby si mohla přečíst slova, která jí unikla, už v krabici nebyla.

Třetí klíčový dílek, který v dívčiných představách doplnil pojem „vysokohorská vesnice“, byla reklama na Cafiaspirin. Vlastně dvě. Když dospívala, uviděla je v časopise Úroveň, jímž listovala u tety Julie. Na jedné byl hotelový pokoj. O zeď stály opřené lyže a za oknem byla vidět mohutná hora, o níž si myslela, že je to Jungfrau, ačkoli se později dozvěděla, že jde o Matterhorn. Přes opěradlo koženého křesla byla přehozená vzorovaná sukně a na stolku ležel tlustý vlněný svetr vedle originální krabičky Cafiaspirinu. Na druhé reklamě byl pokoj podobný předchozímu. Na stolku se nacházelo několik předmětů, které dohromady představovaly všechno, co si Severina v tomto životě přála: kulaté brýle, otevřená kniha, popelník se dvěma nedopalky a duralexová sklenička na talířku se lžičkou vedle dvou tabletek. Na zdi stejná zasněžená hora v pozadí, o níž si myslela, že je to Jungfrau, ale nebyla.

Vyjádřila jedno ze svých opakovaných přání. Ve svých prosbách vždy nabízela něco na výměnu, možná cosi na způsob smlouvy s ďáblem, nebo spíš kvůli svému přesvědčení, že si nezaslouží nic zadarmo. „Jestli mi ďábel poskytne pokoj s výhledem na Jungfrau, každý den za to vydržím děsnou bolest hlavy.“ Ale ďábel jí nikdy nic nenabídl. Teta jí časopis darovala a Severina přitloukla obě reklamy na zeď v pokoji, kde dospívala. Všechny takovéto obrázky zahrnovaly dívčí sen, o němž doufala, že se jí splní v Duse: Bydlet v krajině se spoustou sněhu v zimě, aby se mohla stavit v příjemném hotelu, kde se posadí s cigaretami a cinzanem, s Cafiaspirinem vždy po ruce proti bolesti hlavy vyvolané nadměrným pitím, kouřením a čtením, protože nadměrné šukání neprovozovala, bývalo jen začátečnickým a osamělým potěšením, které jí nikdy nezpůsobovalo bolest hlavy. A pokud už skoro učitelka z Dusy právě vytušila, že nenalezne ani mírné svahy Grindelwaldu, ani pohodlný a přepychový hotel z časopisu, neztrácela naději. Bylo jí devatenáct let.

3

Na trávě postávalo asi třicet lidí a zdálo se, že něco či někoho očekávají. Když je Severina z autobusu uviděla, pocítila stejnou paniku, jako když v pedagogické škole vešla do plné třídy. Jenže teď nemůže ani přijít pozdě, ani odejít dřív. „Čekají na učitelku z Dusy,“ řekla si. „A to jsem já,“ dodala, jako by si poprvé uvědomila svou novou totožnost. Pravděpodobně ztratí jméno, jméno, které pro ně bude málo zajímavé. Věděla, že ji děti budou oslovovat „slečno“ a dospělí taky, protože je to nakažlivé. A když o ní budou mluvit s lidmi z jiných vesnic, budou ji nazývat „letošní učitelka“, aby ji odlišili od předcházejících a pozdějších. A že pro okolní vesnice bude, pokud vůbec někým, učitelkou z Dusy. Tak to v tom údolí chodilo: učitelka z Dusy, lékař z Pontes, služka z Casta, kovář z Boscarri. V té hierarchii jedinec patřil v první řadě k vesnici, pak k domu a nakonec k rodině. Ačkoli v tuhle chvíli dvě poslední položky postrádala, měla alespoň vesnici, což se jí zdálo hodně.

Učitelka, zaražená zjevnou zvědavostí, kterou probouzela, sestoupila opatrně po schůdkách autobusu, aby nezakopla, s pohledem upřeným na zem a se strachem, že před uvítacím výborem upadne na nos, jak se jí o tom zdálo předcházející noc. Jakmile došlápla na zem, zvedla oči a vyvedená z míry zůstala mlčky stát. Zapomněla si převzít zavazadla, která řidič vytáhl ze zavazadlového prostoru. Nějaký muž se jich chopil místo ní. „Jsem Sisco de Sebastià,“ řekl jí s kufry v obou rukou, jako by nevěděl, co s nimi dělat. Nemohl tedy podat ruku dívce, když mu nabídla svoji. Hlavou jí prolétlo několik možností: Měla by se uklonit na znamení úcty, jak o tom tolikrát četla v povídkách, nebo spíš projevit cit a vrhnout se mu do náruče? Zmateně zavrhla všechny pohyby, které ji napadly. Skupina lidí je sledovala s pozorností, jaké se jí nikdy předtím nedostalo. Sem tam se ozval tlumený smích nebo zakašlání, vyvolané nedostatkem odhodlání protagonistů. Nakonec Sisco postavil kufry na zem a také napřáhl ruku, právě když ona svou stáhla. Ať byl její protihráč jakkoli nerozhodný, ona byla určitě váhavější, takže když se nakonec rozhodla mu ruku znovu nabídnout, on už se obrátil, aby si zapálil cigaretu. Pak, jako by se obával, že si dívka spletla vesnici, prohlásil: „Tady jste v Duse.“ Severina se usmála a přikývla. Polkla sliny. Pětačtyřicet minut zatáček cestou z Pontes jí rozbouřilo žaludek. Byla dvojnásob bledá, z nevolnosti a rozpaků, a dalo jí práci usilovně se soustředit, což nezbytně potřebovala, aby se s neznámým přivítala. Pozdravit se se všemi ostatními bylo očividně nad její síly.

Sisco k jejímu uklidnění nepřispěl. „V Duse bereme nástup učitelky velmi vážně,“ pronesl. Založil ruce za záda a postavil se vedle ní. Následovalo další trapné ticho, dokud někdo z přítomných nevykřikl: „Hej, počkat!“ Zvedla tedy oči a střetla se s pátravými pohledy: pronikavými i nevyzpytatelnými, sebevědomými i bázlivými. Všechny jí připadaly poznamenané odstupem a odměřeností okolních hor. Děti však nasadily svěží úsměv a jejich odstup se jevil jako pouhá stydlivost. Aby se zabavila, začala zkoumat tváře těch lidí. Pokládala se za obstojnou znalkyni fyziognomie, byl to jeden z mnoha oborů, jimiž se zabývala na vlastní pěst. Obecně platilo, že Severina studovala spoustu věcí, které nemusely být jen užitečné, ale vždy se držela v přísných mezích teorie a dost daleko od praxe.

Pohlédla dál za skupinu, až k prvním domům. Za záclonami se objevovaly a mizely hlavy. Zvedla oči ke střechám a komínům a ještě výš uviděla horské stěny, které se odteď stanou její klauzurou. A ty hory. Brzy se skály a koruny borovic, jedlí, smrků a bříz pokryjí sněhem a ochrání ji před minulostí i budoucností. Oči jí zaplnila horská hradba, o níž tak dlouho snila. Uchvácená tím omezeným, ale i vlídným obzorem, stála tam jako u vytržení, pro ni tak typického. A vlastně i pro všechny mladé, kteří se dokážou nadchnout. Probrala se, až když zaslechla, jak se lidé potichu chichotají a někteří si mezi sebou šuškají, což ji přivedlo do rozpaků (později jí někdo prozradil, že její úžas přítomné překvapil). Zarděla se, zamumlala omluvu, kterou nikdo nemohl slyšet, a čekala dál. Když nebyla zahloubaná do sebe, bylo pro ni čekání nekonečné. Podlamovaly se jí nohy, jako by z ní tolik upřených pohledů vysávalo energii, nezbytnou, aby se udržela na nohou. Možná to bylo první zklamání místních. Nová učitelka z Dusy nebyla stvořena k tomu, aby se předváděla.

A právě v té chvíli všichni získali docela přesný obraz o nově příchozí. Každý nový školní rok zvědavě očekávali cizinku a samozřejmě o ní nic nevěděli, dokud ji neměli před sebou. Ale tentokrát to bylo jiné, protože den předtím mladá žena musela vystoupit už v městečku Pontes a kvůli sesuvu půdy tam musela přenocovat, zatímco probíhalo odklízení ze silnice. V té krátké době, kterou strávila ve vysokohorském hostinci, se chovala stejně jako dříve, když chodila do školy (snažila se dosáhnout co nejvyššího stupně neviditelnosti). Přesto si o ní místní hosté stačili učinit velmi ucelenou představu. Ta představa překonala sesuv a dorazila do Dusy ještě před Severinou, ačkoli telekomunikace byly teprve v plenkách a dokonce i v obci s osmi sty obyvateli jako Pontes měla doma telefon jen hrstka lidí. Ne o všem se mlčelo. Ne všude v údolí drželi lidé jazyk za zuby.

Proto ještě než vystoupila z autobusu, všech sto čtyřicet obyvatel Dusy vědělo, že je to nejmladší učitelka ze všech (všechny byly velmi mladé), které tam kdy zavítaly. Že není tak společenská jako ta z loňska. Že je moderní a nosí kalhoty. Ty že sice jsou elegantní, ale košili si asi od někoho vypůjčila. Že její úsměv spíše odrazuje, než aby přitahoval. Že kouřila u baru, párkrát ze slonovinové špičky, která byla podle jednoho hosta, jenž se ve slonovině vyznal, zhotovená z klu pravého sibiřského mamuta. Že si večer dala skleničku (nebo víc). Že si přivezla dva obrovské kufry. Že je příliš hubená, tudíž bude třeba ji vykrmit. Že má tělo jako ze skla. Že kufry jsou kožené a nevídaně kvalitní. Že vypadá jako umělkyně.

Ten poslední komentář připadal mnohým zavádějící. Slovo „umělkyně“ vyvolávalo představy přitažlivých žen bujných tvarů, takže někteří očekávali, že nová učitelka z autobusu vystoupí s provokativní povýšeností Kim Novakové na venkovské oslavě ve filmu Piknik. Nebo s tichou a oslňující pýchou Grace Kellyové, když vyšla po svatbě z katedrály. Nikoho nenapadlo, že by se zmíněná umělkyně mohla podobat například excentrické malířce, bohémské básnířce, melancholické klavíristce nebo nespoutané sochařce. Umělkyně pro ně byla filmová herečka. Nebo divadelní. Nebo muzikálová. Nanejvýš zpěvačka. Tu a tam zaznívaly i jiné názory, například někdo zmínil, že tahle „moderní“ není, moderní je třeba učitelka z Bodori, která je opravdu moderní a podle poslední módy, kromě toho, že je velmi sympatická a šikovná. Naopak novou dívku nemohli označit za představitelku posledních trendů. Kdosi soudil, že vypadá, jako by se zjevila z budoucnosti, jiný, že z minulosti. A jestli je sympatická, to se teprve ukáže. Někdo řekl, že je arogantní. Druhý, že není hezká, ale „jemná“. Jeden zase, že má pleť průhlednou jako miminko. Další, že vypadá, jako by vyšla ze skleníku. Jiná poznamenala, že je hezká, ale divná. Lékař z Pontes prohlásil, že je ošklivá, ale má styl. Ton z hostince tvrdil, že tu nevydrží ani dva dny a že je jasné, že přichází z hlavního města. Někdo další řekl, že není z hlavního města, ale ani z jejich provincie, že podle přízvuku pochází z východu, jak prozrazuje její otevřená a melodická katalánština jako z venkova na severovýchodě. Ale tuhle poslední možnost nikdo nevzal vážně, protože se téměř všichni shodli, že je to slečna z města. Za den a půl, který strávila v hostinci, se nikomu nepodařilo vytáhnout z ní jakoukoli informaci o jejím původu. Většina z těch, kteří se s ní potkali v Pontes (podivná většina, protože ona se neseznámila s nikým) se shodla v jednom: je odměřená, i když milá, a pokud se někdo odváží položit jí osobní otázky, odpovídá neurčitě nebo zamumlá neslyšitelnou odpověď. Nakonec někdo poznamenal, že není tím, kým se zdá být. „Není taková, jak vypadá,“ usoudil. V tomto názoru se docela shodli.

Teď ji měli před sebou. Mohli spojit její přítomnost s nálepkami, jimiž se hemžily rozhovory předešlého dne, a někteří se o to pokoušeli, když se bavili při čekání. Většině se však zdála bezpochyby velmi mladá, příliš mladá, ačkoli se jí ve tváři zračil podivný kontrast mezi sametovou pletí malé holčičky a na její věk velmi zralým pohledem (výrazem, který v určitých okamžicích náhle zestárl, jako by ji zaplavil poryv vzdáleného smutku). Zdálo se, že přichází zdaleka, ale ne z budoucnosti, jak tvrdil kdosi z Pontes. Nepřipadala jim arogantní, ale ani pokorná nebo laskavá. Nebo ano, připadala jim laskavá, jenže také příliš nesmělá, aby ji mohli považovat za sympatickou. Nebyla jim vysloveně sympatická, ale ani naopak; příliš často se zahloubávala do sebe na to, aby působila nepřívětivě. Upírala oči k horám, jako kdyby ji pohlcovaly, jako by se jí líbilo, že je obzor tak blízko, jako by ji těšilo, že je ponořená mezi těmi vysokými hradbami. Jak vykládali lidé z Pontes, od předcházejících učitelek se lišila. Ale tak to bylo se všemi mladými učitelkami, které přijížděly. Koneckonců bylo příliš brzy na to, aby se dalo přesně určit, v čem je jiná a do jaké míry.

Severina se později dozví všechna přídavná jména, kterými ji sousedé zahrnovali. Nejčastěji se opakující přívlastek narážel na jemnost, kterou jí přisuzovali. V první chvíli ji uklidnilo, že vzbudila takový dojem, a ne jiný, horší, ale zanedlouho si uvědomila, že jemnost v té strohé a nepřístupné krajině není pochvala. „Ten mladík je jemný,“ říkali o kováři z Viu, který neměl svaly, aby uzvedl těžká břemena. „Je velice jemná, ta Sixtova,“ říkali o Pilar, protože i když bydlela v chatrči a živila se vejci, které jí darovaly sousedky, sama od sebe vyžadovala při smažení vajec, aby byl bílek křupavý jako sušená krajková pěna. Severina se velmi brzy dozvěděla, že její domnělá jemnost nezaručuje, že ji sousedé schválí. Vlastně žádná z nejednoznačných a málo pragmatických vlastností, tolik oceňovaných tam, odkud pocházela, jí nepomůže vydobýt si náklonnost komunity zvyklé spokojit se s nezbytným a zároveň pohrdat dlouhým seznamem vlastností pokládaných za zbytečné.

Uběhlo několik minut a většina přítomných se začala rozcházet. Jenom Sisco pořád stál s rozmrzelým výrazem a čekal vedle mladé učitelky, která už nevěděla, kam se schovat. Na koho nebo na co čekají? Bála se zeptat, aby nevyšlo najevo, že to má vědět. Ano, slyšela vykládat, že při nástupu do funkce přivítá učitelky některý obecní hodnostář, ale bylo vidět, že Sisco takový hodnostář není. Učitelka beztak nedůvěřovala tomu, co kde zaslechla, kvůli své utkvělé víře v tištěné informace spoléhala jen na to, co četla. Tichounce se odvážila zeptat: „Na koho čekáme?“ Ale Sisco ji neslyšel. Příchod listonošky o několik vteřin později narušil nehybnost, v níž strnuli. „Adela tam není,“ prohlásila. Zdálo se, že informace dopadla na Sisca jako džbán studené vody. Bylo slyšet mumlání a šeptání. Učitelka se zeptala tím nejzvučnějším hlasem, jakým vládla, zda náhodou nečekají na starostu. „Ano i ne,“ odpověděl Sisco. „Čekáme na starostu, který nebyl jmenován.“ „Proto je i není starosta,“ dodala listonoška. „Ale někdo vás musí přivítat… Kněz uděluje poslední pomazání někde v horách a ještě se nevrátil, tak vás přivítá další nejbližší úřední osoba, kterou máme.“ „A jestli Adela nepřijde, co budeme dělat?“ zeptal se Sisco. „V klidu, Pilar ho přivede,“ odpověděla pošťačka. „Ať děti zazpívají, tak získáme čas,“ ozval se Sisco. Listonoška se obrátila k nejvyšší ženě ze skupiny. Primitiva měla na sobě kostým a byla to jediná žena, kterou zdobil šperk, brož, jež učitelce připomínala krásnou kytici lilií svázaných stuhou. Žena si narovnala brýle se silnými skly, pokývla hlavou a děti se pod jejím pronikavým pohledem napřímily. „Allà sota!“ nařídila. A děti začaly zpívat katalánskou koledu:

Allà sota una penya

és nat un jesuset

(nuet, nuet).

És fill de mare verge

i està mig mort de fred

(pobret, pobret).

I està mig mort de fred.

Sisco přešel k listonošce. „Dělá to, aby nás nasrala,“ poznamenal, „aby ukázala, že umí zpívat i něco jiného.“ V té chvíli si učitelka pohotově nasadila sluneční brýle, pohotově, i když s rozpačitým výrazem; některým to připadalo nešikovné, jiným komické. A udělala to, právě když nebe zakryl temný mrak. Pár lidí pohlédlo vzhůru a pak znovu na ni. Jiní si pomysleli, že se dívka pokouší skrýt před těmi hlučnými a falešně zpívajícími stvořeními. Někoho dalšího napadlo, že ji písnička znechutila, protože vůbec nebyla vhodná (do Vánoc chyběly ještě tři měsíce). Šlo o to, že dosud nikdy nepoznali nikoho, kdo by si kvapem nasazoval sluneční brýle, když se obloha zatáhne, přesněji řečeno, nevídali nikoho se slunečními brýlemi s výjimkou lyžařů, kteří mířili k vrcholům hor a nikdy se v Duse nezastavovali. Sisco cítil povinnost se omluvit: „Tu písničku děti nacvičily s učitelkou loni…, musela chudinka odejít, než skončil školní rok, a nestačila je toho moc naučit.“ „A ta žena?“ zeptala se Severina. „Jmenuje se Primitiva a řídí sbor, když tu není nikdo jiný. Není učitelka, ale studovala na konzervatoři a je kulturní. Kulturní a tak,“ dodal Sisco neohrabaně. Severina si brýle rychle sundala, vyplašená tím, že jimi přítomné mohla urazit, zvedla oči k obloze a sáhla si na obličej, jako by si stírala z tváře krůpěj vody. Mnozí pohlédli nahoru, jestli neprší, ale nespadla ani kapka. Potom řekla: „Ta písnička… Víte, moc se mi líbila.“ Pronesla to svým nejpevnějším a nejveselejším hlasem. Ne všichni tu větu slyšeli, ale ona věděla, že udělala krok, aby byla slyšet, malý, ale obtížný krůček, a bezpochyby cítila povinnost udělat další, protože (vzpomněla si náhle v hrůze) všechny znalosti, které má, bude muset předávat silným hlasem. Zjevně tam přišla naplnit takové poslání.

„Do prdele, proč tady dneska není Adela,“ zamumlal Sisco a pozoroval klátivou chůzi blížícího se muže. Také učitelka sledovala, jak kráčí přes louku k hloučku. Byl vysoký a mohutný, měl v sobě něco cikánského, neupravené vousy a dlouhé vlasy mu cuchal vítr. Obnošené kalhoty kontrastovaly s oslnivě bílou košilí. Sixtova Pilar ho chytila pod paží, aby ho nasměrovala, ale on se prudce vytrhl a několikrát se otřásl. Ve tváři nestarosty vynikaly hluboké kruhy pod očima, pod černočernými zraky. „Celý je ponuře krásný,“ pomyslela si učitelka. Představila si ho taky jako typ muže, který se potřebuje opít, aby mohl vykonat jakékoli obřadné přivítání, což v ní okamžitě vzbudilo pochopení.

Když se přiblížil na dosah ke skupině, jeho působivý vzhled najednou přemohlo znepokojivé zakolísání, ale náhle se narovnal jako strom, když ustane vítr, a znovu se vydal kupředu, tentokrát s nezvyklou lehkostí. Budil teď dojem, že nese velmi těžké brnění s tak tajemným a niterným úsilím, že ho téměř nešlo docenit pouhým pohledem. Už se nekymácel ani nevrávoral, pevně a stroze se zastavil metr od učitelky a vykřikl: „Děvko!“ Ozval se ohromený výdech, zvonivý smích a řezavý a pobouřený výkřik. Pak bylo slyšet další dušený smích. Tichého úleku oněmělé učitelky si nikdo nevšiml. Nově příchozí promluvil klidným hlasem, aby všechny utišil, a obrátil se na učitelku s omluvou. „To není na vás, slečno, to je na ni.“ Pilar, která se postavila za učitelku, věnoval úsměv lva salonů. Znovu pohlédl na dívku a pronesl: „Jménem starosty z Dusy, kterým bych měl být já, ale nemůžu, vás tady vítám.“ A poklekl jí k nohám. U nohou učitelky ještě nikdy nikdo neklečel. Zaklonil hlavu, pozvedl oči k jejímu obličeji a hlubokým a unaveným tónem prohlásil:

„Už jsem viděl plnější prsa, ale nikdy tak zářivého anděla.“

„Buď zticha, Netvore!“ okřikla ho Pilar, ačkoli její koketní a žertovný hlas s takovým rozkazem neladil.

Sisco se učitelce omluvil za slova nestarosty i za Pilařin výkřik. Dívka sotva dokázala pochopit, co právě slyšela. Váhavě se naklonila, aby se podívala na černou hedvábnou kštici jemných vlasů muže na kolenou, a jak měla ve zvyku, zvažovala přijatelnou reakci na výjev. Zavrhla kopnutí do obličeje, protože si pomyslela, že první nápad nikdy nestojí za nic. Představila si, že ho bude povýšeně ignorovat, a taky si představila, že se na něj spiklenecky ušklíbne, což by vyvedlo z míry přítomné a pohoršilo sbormistrovou. Nakonec, když vzala v úvahu dychtivé očekávání její reakce a že si už přeje ukončit to nesnesitelné přivítání, si vybrala tu nejméně riskantní možnost: „Děkuji, pane starosto,“ prohlásila nezaujatě. Muž se zvedl, a aniž si oprášil kolena kalhot od hlíny, odpověděl: „Neříkejte mi pane a už vůbec ne starosto.“ Mluvil sarkastickým tónem, jímž se jakoby obracel sám k sobě. „Když mě chcete nějak oslovovat, říkejte mi Netvor,“ pokračoval. Pod jeho pohledem učitelka poprvé pocítila touhu být eroticky přitažlivou sexbombou, takovou, která jedinou rukavičkou způsobí zkázu, nebo kdyby toho nedosáhla, tak takovou moderní slečnou jako byly ty, které poznala v pedagogické škole. Ale už se na ni nedíval, už na něj znovu pohlížela shora. Protože Netvor se rázem skácel do trávy, kde se snažil nalézt nejpohodlnější polohu, aby mohl usnout. V té situaci Primitiva znovu zavelela dětem, aby zpívaly, a učitelka si opět nasadila sluneční brýle, než se zaposlouchala do tónů, které ji přiměly vrátit se do nenahraditelného ráje dětství, protože ji přemáhaly strašlivé záchvaty nostalgie a prolévala potoky nezvládnutelných slz v nejméně vhodnou chvíli. Emoce, které během krátké chvíle prožila dívka, jež za svůj dosavadní život prohodila stěží stovku slov s neznámými lidmi, byly různorodé a možná přehnané. Minutu předtím si přála, aby byla proradnou ženou svůdnicí, a teď, když znovu poslouchala píseň, by dala život za to, aby se mohla zase uchýlit do dětství. Tentokrát slunce zářilo plnou silou a nikomu nepřipadlo divné, že si nasadila brýle. Když píseň skončila, jedna holčička k ní přikročila s kyticí planých květin. Učitelka vyhrkla: „Děkuji,“ a protože se jí náhle zdálo, že by měla něco dodat, zeptala se: „Co to je?“ „Kytky,“ odpovědělo děvčátko. A Severina, která znala odborný název těch mléčně bílých hvězdicových květů se šesti tyčinkami, upřesnila: „Ornithogalum umbellatum.“ Malá schovala obličej pod silnou paži listonošky, jako by zaslechla nějaké neslušné slovo. Listonoška pronesla rázně: „To je ptačí mléko, slečno.“ Sisco zasáhl ve prospěch učitelky a poznamenal, že je přece učitelka, a kdo, když ne ona, by je měl učit správným názvům květin. „Ptačí mléko,“ trvala na svém listonoška. Dívka podotkla, že mají bezpochyby obě pravdu, ona jen upřesnila botanický název, „latinsky Ornithogalum umbellatum,“ pravila, a když to dořekla, připadala si tak pedantická, až se jí udělalo mdlo.

Přišla jí na mysl věta z textu, který jim jednou předložila Enriqueta Udinová, profesorka výchovy národního ducha připravující učitelky k formování národního ducha budoucích žáků, aby se k němu vyjádřily: „Tisíckrát horší pedantická a pyšná žena než poddajný stín, který pokorně přizná nedostatek své přípravy.“ Budoucí učitelka ve svém vyjádření napsala, že větě nerozumí. Namítla, že jí nepřipadá zavrženíhodná představa, že bude poddajným stínem. Stín je úleva, často nepostradatelná, a nic by se jí nelíbilo víc než být lehkým a vzdušným stínem, pohodlně zasazeným v neviditelnu. A dále, „pokorně přiznat nedostatek své přípravy“ nepokládá za nezbytné a nedokáže pochopit, proč by nemohla být dobře připraveným poddajným stínem. Také se oháněla slovníkem. Nepřišla jí dost přesná definice, podle níž je pedant „člověk, který staví na odiv vědomosti, ať už je má či ne“. Stavět na odiv vědomosti, které člověk nemá, se jí zdálo velmi odlišné od honosení se takovými vědomostmi, které opravdu má. První případ představoval úmyslný podvod. Druhý jí naopak připadal nejen přirozený, ale také žádoucí, protože vědomosti existují proto, aby se ukazovaly a sdílely, a jak je sdílet, pokud zůstanou skryté? Co tedy znamená „okázalost“? Jak by se mohla zdržet chlubivé okázalosti, když sděluje jiným, co zná? Jak rozlišit, zda něco staví či nestaví na odiv? Bylo okázalé vyslovit latinský název květiny? Měla počkat, až se děti zeptají? A když se nezeptají vůbec? Nemá se z ní stát učitelka právě proto, aby vysvětlovala, i když se neptají? Toto vše víceméně sepsala ve svém cvičení a Enriqueta Udinová jí za to dala nedostatečnou. Fakt je, že teď, když vyslovila odborný název rostliny, vyvolala kolem sebe prázdno. Všichni odvrátili oči od květin i učitelky. Všichni kromě Netvora, který ze svého improvizovaného lože na trávě opakovaně mumlal Umbellatum a otřásal se smíchy, jako by se právě probudil z veselého snu. Shromáždění se rozptýlilo a Sisco znovu popadl kufry, aby dívku doprovodil do domu, kde měla bydlet. Justa s listonoškou dál diskutovaly o názvu květiny, protože matka jedné ji nazývala „ptačím mlékem“ a babička druhé „betlémskou hvězdou“, a zatímco se vášnivě přely, učitelka se pokoušela zachytit tato lidová slova, která se v její botanické knize nevyskytovala, a poprvé se v duchu ptala, zda přijela do vesnice vyučovat, nebo se učit.

4

Břichatý hrnec visící na háku v obrovském krbu byl vyobrazen na ilustracích, které učitelka zatím vídala jen v pohádkách a vlastně už ho pak neviděla nikde jinde. V domě, kde se měla ubytovat, žila Justa se svou sestřenicí Teresou a ten večer se tam shromáždil půltucet sousedů k večeři na přivítanou. Severina se srdečně usmívala, když se k ní obraceli, ale stejně jako se zarazila nad dravým potokem stékajícím do strže vedle domu, než do něj vešla, teď ji pohltilo pozorování vařící se tekutiny, která sem tam vyvřela přes okraj. Vykukovaly z ní silné plátky slaniny a nějaké kousky kuřete – jakési válečky, které nedokázala identifikovat. Teresa jí vysvětlila, že jsou to slepičí krky, hlasitě si povzdechla a dodala, že učitelka z Bodori je měla strašně ráda, když byla učitelkou v Duse, a protože Justa měla na dvorku jen čtyři opeřence, chodila žádat o krky sousedky (které dávaly přednost stehnům a prsíčkám). Tolik se snažila učitelce z Bodori vyhovět a teď se bude snažit vyhovět jí. Dívka slabě protestovala, podotkla, že si nezaslouží takovou péči, ale Teresa trvala na svém, že Justa už je taková, nedokáže žít, aniž by se snažila někomu vyhovět. Dívku zaplavila vděčnost a byla by dala cokoli za to, aby na jídlo dostala chuť. Ale cítila spíš nevolnost. Kromě toho ji opanovala myšlenka, že padla do pasti, myšlenka, která se jí mihla hlavou už během cesty. Nahoře v soutěsce Sopeira si s úzkostí prohlédla strohé skály kolem, které obklopovaly přehradní nádrž a ohraničovaly krajinu. Věděla, že přehradu postavili před sedmi lety a že pod vodami nádrže stojí obec jménem Casterner de les Olles a další nazvaná Aulet, a taky cisterciácký klášter, z něhož zbyly jen trosky. A náhle si položila otázku, zda toto místo bude opevněnou a ochrannou horskou vsí, kterou hledala, nebo zda se naopak nenechala svést nějakou neznámou stezkou vedoucí možná do pekla. Aby zaplašila nepříjemný pocit, pomyslela si, že jakékoli peklo bude lepší než to, jaké prožila v uplynulých čtyřech letech, a soustředila se na kouřící jídlo. Odmítnout takovou obětinu od Justy se jí zdálo nemožné, a tak se usilovně snažila předstírat vděk, který ve skutečnosti opravdu cítila, a snědla polévku a všechno, co v ní plavalo. Protože se jednalo o vybraný pokrm, nanejvýš pečlivě oddělovala vidličkou a nožem kousíčky masa a spoustu kůže od jemných kostiček a jednu po druhé olízla, ale každé úsilí projevit vděčnost bylo potrestáno novou porcí, a tak vysoký stupeň přetvářky jen zvýšil její neklid a nevolnost. Nemožnost nasadit si sluneční brýle, aby v klidu prolila blažené slzy, se přidala ke zbytku protichůdných přání. Poprvé si uvědomila, že může někoho vší silou nenávidět. A bohužel ten někdo byla ona sama. Od té chvíle si navždy bude spojovat bezmoc a nenávist k sobě samé se slepicemi bez krků, protože tu noc bude snít o průvodu drůbeže bez hlav, jejíž krky pořád dorůstají jeden za druhým jako chapadla chobotnice, a tento průvod slepic na okraji propasti bude jednou z deseti nočních můr vracejících se jí po celý život. Na druhé straně i pouhý rozhovor v ní zanechával hořkou pachuť. Přála si účastnit se ho, ale nemohla přijít na žádnou vhodnou větu, a když ji napadla patřičná odpověď, která se jí zdála přijatelná, nikdo ji neslyšel. Potok ten večer divoce hučel a slyšet bylo jen ty, kdo dokázali pozvednout hlas, ačkoli ne vždy je někdo poslouchal. Vyšlo najevo, že její potíže s přizpůsobením se jsou velmi rozsáhlé. Ornithogalum umbellatum byla jen první známka toho, co mělo přijít.

Ve svém pokoji již s úlevou od tíhy cizích pohledů vyšla na balkon nadýchat se čerstvého vzduchu. Padal jemný a měkký déšť, jehož zvuk nevnímala, protože ho přehlušoval hřmící vodopád. Neuvědomila si to, dokud se neopřela o zábradlí. Ucítila, že je mokré. Zapálila si cigaretu a pozorovala černé jehličnany na druhé straně potoka a temnou stěnu hor výše. Kouřila, dokud déšť neustal a nezvedl se nečekaný vítr, který projasnil nebe. Za čím dál průsvitnějšími mraky se ukázal kulatý bílý měsíc. Večerní západ slunce jí připadal ponurý, ale teď ji noc překvapila a dodala jí novou energii. Zakašlala a pomyslela si, že jí tolik kouře brzy poškodí plíce. Pak si vzpomněla na otce, který kouřil, ale nekašlal, a stejně byl mrtvý. A na matku, která kašlala, ale skoro nekouřila, a byla na tom taky tak. Prohodila úlevnou kletbu k měsíci o něco vyšším tónem hlasu než obvykle a energicky zavřela okenice. Tu probdělou a nevlídnou noc pojala podezření, že má před sebou dlouhou cestu, kterou bude muset ujít, než bude schopna sdílet s neznámými jakékoli potěšení. Ve skutečnosti si ani nebyla vědoma čehosi základního, tedy že neznámí přestávají být neznámými, když je člověk pozná.

Počátkem října polevilo zděšení lidí z Dusy, utichly ozvěny návštěvy generalissima v poškozené oblasti a katastrofa ve Vallès přestala vévodit rozhovorům. Mladá učitelka znovu čelila své komunikační neschopnosti a dál se pokoušela věnovat tématu záplav a zármutku, který způsobily, protože koneckonců, jak si myslela, zármutek nemá konce. Ale účastníci rozmluvy, už unaveni tragédií, raději odváděli rozhovor jiným směrem, zvláště na osobní život mladé učitelky, jejíž původ ještě neznali. Otázkou na místo původu tradičně začíná rozhovor s cizincem, je to základní otázka, jak ukazuje její výskyt v první lekci kurzu jakéhokoli cizího jazyka. Odpovědět na ni je prvním požadavkem, který se od cizince očekává. Ale o učitelce nikdo nic jistého nevěděl. Když jí otázku položili, odpovídala s velmi soustředěným výrazem pochybností, jako by náhle ohluchla nebo oněměla, a postupem dní začala odpovídat mlhavě. Když naléhali, slonovinová barva jejího obličeje nabyla žlutavého a zašlého odstínu, který nevěstil nic dobrého. V důsledku toho se jí přestali ptát.