© Pavel Filka, 2024

Cover art © Lumír Kaděra, 2024

Photos © Archiv autora, 2024

Czech edition © Československá obec legionářská, 2024 Nakladatelství Epocha, Praha 2024

ISBN 978-80-278-0197-8 (print)

ISBN 978-80-278-1458-9 (ePub)

ISBN 978-80-278-1459-6 (mobi)

ISBN 978-80-278-1460-2 (pdf)

ÚVOD

Pro mou generaci, narozenou v první polovině třicátých let, přišel listopad 1989 za pár minut dvanáct. Čtyři týdny před 17. listopadem mi bylo 56 let. Moje generace tedy ještě stačila zkusit, zda se uplatníme v normálním světě, zda jsme předchozí léta nepromarnili a zda naše vzdělání bylo k něčemu dobré. Už jsme nestačili dosáhnout ve své profesi vrcholu na úrovni dosažitelné v západní civilizaci se vším, co k tomu náleží. To nebylo jen tím, že nám zbývalo řádově deset let aktivního života. To bylo taky tím, že náš předchozí svět byl omezen, že nám už v roce 1948, čili v mých patnácti letech, nasazovali klapky na oči, a hlavně velmi krátké otěže.

Školní vzdělání, které nám začalo v roce 1939 začerňováním slov Československo, Masaryk a Beneš ve školních učebnicích, pokračovalo v dalších letech vypuštěním předmětů občanská nauka a dějepis z učebních osnov a jejich náhradou předmětem Winterhilfe a Kraft durch Freude, na reálce pak náhradou češtiny němčinou, a to vše vedlo k tomu, že češtináři se v roce 1943 přeučovali na němčinu a v roce 1948 na ruštinu, a tak to bylo se vším. Starší studenti se místo věd, jako je filozofie, začali učit pavědy jako norimberské rasové zákony. Pro nás mladší se všechno opakovalo o pár let později, po komunistickém puči z „Vítězného“ února 1948. Opět se vědy nahradily pavědami, místo dějepisu se učily patřičně upravené „dějiny dělnického hnutí“ a místo filozofie marxismus-leninismus.

Nikdo nic pořádně neuměl, a tedy ani neučil. Už se nematurovalo z dějepisu nebo filozofie, ale z ruštiny a „vědeckého socialismu“. Při maturitě v roce 1951 jsem si vytáhnul otázku: „KTERÝ KREJČÍ ZALOŽIL REVOLUČNÍ ČASOPIS JISKRA?“ To jsem netušil. Na mou střelu od boku „Josef (Krejčí)“ jsem byl vlídným třídním profesorem Lumendou opraven: „Ne, otec soudruha Zápotockého se jmenoval Jan.“

Vysokoškolská léta 1951 až 1956, která jsem prožil na strojní fakultě ČVUT v Praze, začala tvrdým diktátem a hrůzovládou včetně poprav oponentů, která však brzy začala postihovat také ty nejvěrnější soudruhy v čele s obávaným Slánským, krátce předtím zasloužilým generálním tajemníkem Komunistické strany. Starší kvalifikovaní profesoři strojní fakulty jako Teyssler nebo Horák, jehož švagrová Milada Horáková byla rok předtím popravena, museli postupně odejít. Horák byl mimochodem jediným fyzikem z východní Evropy, kterého Spojené státy v roce 1946 pozvaly k atomovým výbuchům na atolu Bikini.

Některým mladším a ve světě známým profesorům se podařilo utéct, a tak za katedry vysokých škol začali usedat mladí aktivní soudruzi se „stranickými“ (rozuměj komunistickými) nebo „svazáckými“ zásluhami, které získali jako funkcionáři jediného povoleného Svazu mládeže, české varianty sovětského Komsomolu. Někteří z nich tam kupodivu ještě docházejí. A to na tom byly technické fakulty zdaleka nejlíp! Technická věda sama zůstala beze změny (v dobrém i špatném), ale kdo chtěl, mohl si vše potřebné najít v knihách. Problém byl však v tom, že většina vzdělaných mladých lidí ztratila motivaci, protože byli brzy poučeni, že vystrkovat hlavičku nad okolí funguje jako v té pouťové hře se sysly a palicí – BUM! A dobře si to pamatuj!!

Díky technické profesi se některým z nás od šedesátých let podařilo trochu nakouknout do západního světa (jen tam existovaly nové technologie a v mém potravinářském odvětví nebyly ani příliš embargované), takže jsme pochopili, jak se dostat k důležitým informacím. Kdo měl odvahu, kontakty, a k tomu dokázal radikálně přeseknout citové vazby a závazky, nebo vůbec žádné neměl, zmizel koncem šedesátých let ve světě. My ostatní jsme se snažili nějak přežít.

Jak to přežívání vypadalo a jak dopadla a dopadá přímá konfrontace se svobodným světem, je obsahem této knížky. Stál ten život za to? Řekl bych to oklikou: Byl plný pozoruhodných a dramatických situací.

Pavel Filka

PODĚKOVÁNÍ (?)

Na rozdíl od obvyklých díků vyslovovaných se slzami vděčnosti v očích chci poděkovat zejména těm, kdo ke vzniku této knížky přispěli neúmyslně.

Děkuji především své drahé manželce, která mi, kdykoliv jsem usedl k psaní, ihned výrazným hlasem připomínala všechny naprosto nezbytné a neodkladné práce, které je v domácnosti třeba vykonat.

Děkuji bývalému ministrovi dopravy panu Schlingovi a následně některým poslancům a senátorům, že mi umožnili poznat, k čemu mohou taky sloužit bezvýznamné přílepky k zákonům nebo vyhláškám. Pro takový přílepek používám pracovní název „krtek v zákoně“ („mole-in-a-law“). Neplést prosím s ruským termínem pro šéfa mafiánů „vor v zákoně“, i když to k tomu svádí.

Podobnost s odborným termínem pro spící agenty „mole“ není náhodná. Spící krtek v zákoně se totiž probudí až po několika letech pouhou odvolávkou na dotyčný paragraf v jiném, úplně novém zákoně. Nikdo z prostých poslanců (a těch je většina) není schopen takovou souvislost předem odhalit, a tím se dosáhne žádoucího cíle, jako např. prohlášení Vltavy z Budějovic až do Hřenska na Labi za významnou a užívanou mezinárodní vodní dopravní cestu pro plavidla do 300 tun výtlaku. Takováto významná vodní cesta potřebuje podle pravidel EU významné investice a s jejich pomocí i tisíce tun betonu do jezů a výtahů na lodě v ceně bratru šesti miliard korun českých. Autoři, a hlavně pozměňovatelé zákona o plavbě a zákona o vodách, mi tak umožnili vynalézt nový český legislativní termín, „krtek v zákoně ©®“.

Jeden z ministrů dopravy a celkem slušný člověk pan Ťok mi nedlouho před odchodem z funkce za přítomnosti dvou osob řekl, že za splavnění teoreticky již splavné Vltavy z Českých Budějovic do Hluboké, tedy asi dvaceti kilometrů, bylo už utraceno asi 2,5 miliardy korun. Byla to past na Evropskou unii, která na to neskočila, takže ty miliardy zaplatili čeští občané, aniž by se jich někdo ptal. „Chytré“ české hlavičky si totiž myslely, že když investici do splavnění Vltavy z Budějovic do Štěchovic ve výši zhruba patnácti miliard korun rozdělí na desítky menších investic, tak to pokladna EU spolkne. Nespolkla. Provoz investice by totiž byl trvale ztrátový a není nikdo, kdo by provoz financoval. To ale těch několik iniciátorů vůbec nezajímalo.

Asi polovině poslanců parlamentu a třetině senátorů jsem zavázán za to, že jsem konečně pochopil problém lobbyismu v českém parlamentu. U nás, na rozdíl od jiných zemí, není nutno stanovit přesná pravidla pro styk lobbistů s poslanci, protože u nás jsou lobbisty sami poslanci a někdy i ministři. Bylo by samozřejmě směšné a nepotřebné, aby čeští poslanci měli na kapsičce saka visačku LOBBISTA, jak to musí mít lobbisté v Kongresu USA. Naši by museli mít visačky dvě a střídavě si vyvěšovat jednu z nich, nebo měnit saka. Působilo by jim to problém u parlamentního bufetu: kdyby tam dotyčný poslanec lobboval s visačkou, nevztahovala by se na něj sleva pro poslance, a byl by tak poškozen na svých právech. Začne se o tom jednat asi tak za deset let.

Českým poslancům dále děkuji za to, že se po dobu patnácti let nedokázali dohodnout na odstranění problémů zákona o vlastnictví bytů. Na rozdíl od tohoto zákona, který aspoň trochu chrání majetek vlastníků bytů, nechali paralelně existovat družstva, která mohou, pokud se jejich funkcionářům zachce, vlastníky bytů beztrestně okrádat.

Děkuji jistým spoluautorům stavebního zákona i zákonů dalších, že jsem mohl poznat způsob, jak si úmyslným zabudováním nejasnosti nebo dvojsmyslu do zákona lze legálně (?) vydělat i desítky milionů korun. Ten výnos je za přednášení na seminářích a za publikace, kde ty nejasnosti vysvětlují. Taky se vyplácí tu účast na seminářích přímo uzákonit jako nezbytnou součást celoživotního vzdělávání. Jen si představte, kolik máme stavebních a jiných úřadů a kolik je v nich zaměstnáno lidí. A to nepočítám projektanty a investory.

Děkuji jmenovitě Bémově Magistrátu hlavního města Prahy a jedné nejmenované straně za to, že na přelomu tisíciletí předvedli originální metodu, jak po dlouhou dobu chránit nejmenovaného neschopného stavebního podnikatele (když měl zedníky, neměl materiál, když měl materiál, neměl zedníky) tím, že ho zvolili do zastupitelstva Prahy a jmenovali předsedou představenstva jednoho nejmenovaného kongresového centra. Přihráli mu pár zakázek, které zvoral stejně jako ty předchozí, navíc ještě dokázal poškodit o miliony několik desítek věřitelů. Český právní závěr: Nebyl mu prokázán úmysl.

Magistrátu Prahy a zejména nejmenované paní vedoucí jeho stavebního odboru ještě děkuji za to, že jsem v roce 2009 názorně a na vlastní kůži poznal, jak vedení magistrátu jedná s těmi, kdo ho upozorní na korupční prostředí na úřadě. Důvěrně jsem totiž upozornil protikorupční odbor náměstkyně primátora paní Markéty Reedové na systémovou chybu v organizaci práce na stavebním odboru, zvyšující potenciál korupce. S tím jsem v té době vyřizoval několik sporných případů stavebních povolení. Moje písemná stížnost prošla podivnou cestou: jeden pracovník jejího odboru, ještě k tomu externista, vyčkal odjezdu paní náměstkyně do zahraničí a v té době předal originál mého upozornění včetně jména a adresy (přes mou pochopitelnou žádost to nezveřejňovat) přímo paní vedoucí dotyčného odboru, která to upozornění přišpendlila na dva týdny ke knize docházky. Dozvěděl jsem se to velmi snadno. Jednoho dne se najednou začaly referentky odboru na mě mračit a hned bylo jasno, která uhodila. Podrobnosti mi pak později popsala vedoucí právního oddělení stavebního odboru paní JUDr. Krejčová, které tímto děkuji.

Jsem vděčen i dvěma českým konkurzním správcům, že mi jako jednomu z věřitelů úpadce ukázali, jak s tou bandou věřitelů zacházet. Dotyčný konkurz, který by v Rakousku trval méně než rok, a hlavně by vedl k ozdravění, a ne k likvidaci firmy, lze v Česku beztrestně protahovat na devět let a značně poškodit i některé z věřitelů. Rebelujících členů věřitelských výborů se lze zbavit snadno: jejich oprávněná pohledávka se zamítne co do předmětu i co do výše a námitka se nepřipustí. Tím funkce jejich zástupce ve věřitelském výboru končí. Ať se ten hlupák devět let s konkurzními mafiány soudí.

Na druhou stranu musím uvést, že mi tato neblahá konkurzní zkušenost umožnila setkat se s třemi významnými a zkušenými soudci, před kterými hluboko smekám, a i přes jejich vlastní hlubokou skepsi vůči českému soudnictví doufám, na rozdíl od nich, ve světlo na konci tunelu.

Praha květen 2010 až únor 2013

Poznámka k druhému, rozšířenému vydání

První vydání vyšlo právě před deseti lety a za tu dobu se v Česku i ve světě mnohé změnilo. Některé nešvary už vymizely a jiné nové přibyly. Rovněž jsem se dostal k novým informacím o dosud stále utajovaných významných událostech, jako byla smrt slavného muzikanta Glenna Millera, kubánská krize v roce 1962, atentát na Johna Kennedyho v roce 1963 a další. Pochopil jsem i důvod, proč Spojené státy stále ještě utajují některé historické dokumenty o událostech, jako třeba byla cesta americké vojenské kolony napříč dosud obsazenými Čechami z Plzně do Hradce Králové a Lázní Velichovek ve dnech 6. až 8. května 1945.

15. června 2023

Pavel Filka

CO SE UDÁLO MINUTU PŘED DVANÁCTOU

Zbývá už jen jedna minuta?

Ten příslovečný okamžik před dvanáctou pro mě nastal v listopadu 1989. Měl bych to číslování vysvětlit.

Obvykle se požívá úsloví „za pět minut dvanáct“, a těmi předcházejícími padesáti pěti minutami má člověk na mysli tu neplodnou dobu před nějakým zlomem, který mu pak na celých pět minut změní život, obvykle k lepšímu.

Za ten rozhodující zlom v životě považuji listopad 1989. Mým vrstevníkům i mně bylo právě padesát šest let a měli jsme tedy před sebou ještě v průměru takových devět let, abychom život v normálních demokratických podmínkách po 48 letech diktatury nacistické a komunistické využili. Začínat ale něco tvořit v padesáti šesti letech, tehdy obvykle čtyři roky před penzí, není už snadné, když je známo, že zapracovat se ve zcela odlišných podmínkách trvá v každé profesi nejméně pět let. Takto nahlíženo chyběl mé generaci teoreticky jeden rok do začátku nějaké tvořivé práce. Ručička na tom pomyslném ciferníku byla už tedy těsně před dvanáctkou. Snad se při troše štěstí dá za tu chvilku ještě něco smysluplného stihnout.

V této kapitole píšu o tom, jak jsem prožil poslední rok před koncem totality čili dobu od prosince 1988 do prosince 1989. Tento rok se událo mnohé, co ovlivnilo ta následující zbývající léta.

Rok 1989

Jedna nevýznamná okolnost, ale jak se později ukázalo, pro mě velmi podstatná, byla v tom, že jsem koncem roku 1988 pracoval v podniku, který měl kanceláře s okny a balkony v nejvyšším patře budovy na roku pražské Opletalovy ulice a Václavského náměstí. To byly dvě vevnitř propojené budovy a vchod do vyšších pater byl pouze z budovy s číslem 4 v Opletalově ulici, které se říká Klas. Sídlilo tam ředitelství a některá oddělení podniku Potravinoprojekt, kde jsem tehdy působil.

Jednou takhle před koncem října 1988 nám bylo nařízeno, že následující čtvrtek máme v poledne opustit pracoviště a uklidit si pracovní stoly. Do práce smíme přijít až v pondělí v poledne. Dále nám bylo zdůrazněno, že se během víkendu nesmíme k budově přibližovat. To pochopitelně patřičně podnítilo naši zvědavost.

Samozřejmě se většina z nás v tu sobotu potulovala po Václaváku. Opletalka byla od Václavského náměstí oddělena zátarasem, který hlídali příslušníci bezpečnostních složek, zejména VB. Hodně se jich hemžilo kolem vchodu do Klasu a kus opodál parkovala dvě vodní děla se zásobní cisternou. Na den 28. října se totiž čekala, a taky se uskutečnila, protirežimní demonstrace k výročí založení první Československé republiky. Na našich balkonech se pohybovali nějací cizí lidé a měli tam nějaké přístroje. Dole pak pojížděla vodní děla a obušky pracovaly.

Když jsme se v pondělí v poledne dostavili do práce, bylo všude uklizeno a po přítomnosti cizích lidí nebylo ani stopy.

Podobné cvičení se opakovalo v prosinci, kdy byl poprvé za totality povolen opoziční mítink na 10. prosince k příležitosti Dne lidských práv, ale místo Václaváku mu bylo vyhrazeno Škroupovo náměstí na Vinohradech, kde také poprvé na veřejnosti vystoupil Václav Havel. V Moskvě totiž už vládnul Gorbačov a tlačil na české soudruhy, aby projevili trochu tolerance. Ty to přirozeně ani nenapadlo a všechny účastníky mítinku pečlivě monitorovali.

„Strana a vláda“ asi čekala, že se účastníci přesunou „ke koni“ čili k pomníku svatého Václava, což část jich skutečně učinila. Zda tehdy ta vodní děla, co čekala za rohem, byla použita, nebo ne, si už nevzpomínám. Asi ano.

Další pro mě velmi zajímavý signál byl zveřejněn rovněž v prosinci, a to byl první oficiální krůček s náznakem soukromého podnikání. Obvodní a okresní „národní výbory“, jak se tehdy jmenovaly příslušné úřady, mohly soukromníkům začít povolovat některé řemeslné a podobné práce mimo hlavní zaměstnání, které bylo pro všechny občany povinné. Byl však nutný souhlas zaměstnavatele. Mezi povolované činnosti také naštěstí patřila odborná poradenská činnost, pokud měl člověk v daném oboru potřebnou kvalifikaci. Tu jsem naštěstí měl díky inženýrskému i vědeckému titulu, a tak jsem si ihned požádal o povolení poradenské činnosti v oboru potravinářského inženýrství pod svým jménem. Žádný živnostenský zákon ještě neexistoval, přesto jsem si ke jménu přidal obchodní jméno „IFP Process Engineering“. Když byl po dvou letech živnostenský zákon skutečně vydán, stačilo mi, tehdy už z Rakouska, k tomu přidat tři důležitá písmenka „s. r. o.“.

Velké policejní manévry s vyklizením vrchních pater budovy v Opletalově ulici číslo 4 se opakovaly při tzv. Palachově týdnu ve dnech 15. až 21. ledna 1989, kdy se po několik dnů konaly vzpomínky a demonstrace u příležitosti dvacátého výročí sebeupálení Jana Palacha dne 19. ledna 1969, který to učinil na protest proti plíživému nástupu občanské rezignace. Myslím, že při té příležitosti jsem poprvé uviděl Václava Havla, jak dole na chodníku před tehdejším Mléčným barem postává s kytičkou. Po chvíli se vydal k improvizovanému pomníčku před sv. Václavem, ale než tam došel, pozorovatelé z balkonů vyslali komando, které ho zatklo a odvezlo. Na našem balkonu u rohové místnosti v pátém patře, která jim sloužila jako velitelské stanoviště, jsem viděl několik známých funkcionářů partaje v čele s vedoucím tajemníkem pražské komunistické strany soudruhem Štěpánem. Ten později při soudním procesu po roce 1989 popřel, že by tam kdy byl. Takže u soudu lhal. Já jsem ale už pracoval v Rakousku, tak jsem se to dočetl až se zpožděním. S chutí bych byl proti němu svědčil.

Několik lidí tehdy u Václava promluvilo do amplionu a jeden z řečníků vyzval přítomné, aby sem zase přišli každou poslední (nebo předposlední?) sobotu v měsíci.

Zřejmě pod vlivem této výzvy jsme pak v pondělí na balkonech objevili natažené speciální kabely, které tam tajní zanechali.

Měsíc nato, v únoru, se cvičení Bezpečnosti opět opakovalo. Už jsme ale nemuseli odcházet ve čtvrtek v poledne, ale až v pátek. To jim asi umožnily ty připravené kabely, a vrátit jsme se směli už v pondělí ráno. Uklizeno víceméně bylo, ale stála tam řada igelitových pytlů s lahvemi od sovětského Igristého a s papírovými tácky od párků a hořčice. Soudruzi to už zřejmě považovali za víkendovou party. Na balkonech ale zůstaly jakési směrové mikrofony, zaměřené kamsi dolů na Václavák, a jak bylo už tehdy známo, dal se jimi odposlouchávat tichý hovor dvou lidí dole na ulici. V místnostech u balkonů zůstaly jakési prázdné kovové regály.

Koncem března se to opakovalo s tím rozdílem, že v kancelářích na regálech zůstaly monitory a nějaká elektronika, vedle stály tabule s nakreslenými očekávanými pohyby demonstrantů a vodních děl, i nějaké heslovité pokyny. V pondělí dopoledne jsme tam mezi těmi instalacemi měli pravidelnou poradu, během které tam občas někdo cizí vstoupil, nepozdravil, něco odmontoval a odnesl. V pytlích přibyly lahve od vodky.

Začíná se obchodovat

V březnu 1989 jsem využil jedné pracovní cesty do Mnichova a nakoupil jsem tam několik harddisků s pamětí ½ MB, což se už mohlo, a ty jsem pak v Praze díky své povolené „poradenské činnosti“ výhodně prodal jednomu potravinářskému podniku. Ty totiž neměly právo kupovat cokoliv za tvrdou měnu.

Když jsem tehdy s předstihem dorazil na mnichovské nádraží k vlaku do Prahy, viděl jsem tam zvláštní situaci. Poslední půlhodinu mířil k vlaku souvislý proud mladíků ohnutých pod velikými krosnami na zádech. Nejdřív jsem si myslel, že se odněkud vrací výprava českých horolezců. Při bližším pohledu a pak i u jednoho nosiče v našem kupé jsem poznal, že náklad má značky IBM, SONY, HP, WANG a další a že se tedy jedná o kompletní sady počítačů, v „socialistickém“ Československu tehdy velmi nedostatkové zboží. Výnos z takové cesty se pohyboval nad třemi sty procenty a jeden počítač stál u nás tehdy kolem 100 000 korun.

Když jsem se v kupé usadil a usmíval se nad svými směšnými dvěma harddisky, dal jsem se s tím příjemným mladíkem do řeči a zeptal se, co na to čeští celníci. Řekl mi, že pouštějí bezcelně to, co člověk unese.

Po pár letech jsem tvář toho hocha poznal v novinách na obrázku úspěšného finančníka. Byl to Pavel Tykač.

Koncem dubna se policejní manévry na pražském Václavském náměstí opakovaly, jenže po tom dubnovém víkendu tam už všechna odposlouchávací a monitorovací zařízení zůstala, zřejmě „napořád“, nikdo si pro ně nepřišel, a ty pytle s tácky a lahvemi taky nikdo neuklidil. Jen tam bylo méně tácků a víc lahví. Soudruhům z Bezpečnosti a z Městského výboru KSČ asi přestává chutnat, pomyslel jsem si.

Moje záliba v matematice mě totiž ihned přivedla k extrapolaci toho, co jsem na soudruzích z Bezpečnosti pozoroval. V hlavě se mi objevil diagram časového průběhu jejich oddanosti a pracovitosti, který vytvářel stále prudčeji klesající křivku. Její spád naznačoval, že už brzy protne nulovou čáru. Účinnost komunistické tajné služby pak skutečně dosáhla nuly na té pomyslné časové ose asi za půl roku.

Když jsem se toho dne vrátil domů, řekl jsem manželce: „Ti estébáci to už tak flákají, že tenhle režim nevydrží déle než půl roku. Donedávna jsem si myslel, že se toho nikdy nedožijem. Stal se zázrak a co nikdo nečekal, už je to na dohled. Už vím, co podniknu.“

Dokonce i socialistické cestování zažívá změnu

Předcházela tomu totiž ještě jedna velmi podstatná okolnost. V té době jsem, stejně jako několik dalších hlavních projektantů potravinářských závodů, jezdil často do zahraničí. Každé cestě ale předcházely neuvěřitelné procedury.

V listopadu 1988 jsem měl jet s dvěma šéfy jednoho progresivního a prosperujícího jihomoravského JZD (takzvané Jednotné zemědělské družstvo) do Kanady a Spojených států. Tuhle cestu jsem jim navrhnul a zorganizoval a oni to rádi přijali (a financovali), protože chtěli na jižní Moravě vybudovat velkou moderní škrobárnu na zpracování kukuřice nejen z Moravy, ale i z Rakouska, a já jsem začal pracovat na koncepci toho závodu. Tehdy totiž řepa cukrovka začala ztrácet na ceně a zemědělci začali přecházet na kukuřici, ale ta, aby se zhodnotila, se musí průmyslově zpracovat na celou paletu hodnotných výrobků.

Oba šéfové toho JZD měli diplomatické pasy, protože jeden z nich byl členem České národní rady (něco jako Český parlament ve federaci), já jsem měl jen normální služební pas.

Na cestě po Kanadě v listopadu 1988. S českým velvyslancem v Ottawě.

Dobytčí plemenná farma u Ottawy.

Krátce před odletem mi volali z ministerstva, že tam mám přijít, že se jim ještě nevrátil můj pas s americkým vízem. Když jsem v poledne dorazil na odbor „zvláštních úkolů“ ministerstva, tak mi jeho vedoucí tajuplně řekla: „Soudruhu, mezi jednou hodinou a jednou a pěti minutami budeš mít na rohu Karmelitské „zelenou cestu“, abys z Karmelitské ulice mohl odbočit do ulice Na Tržišti a volným krokem po pravém chodníku došel nahoru. Až budeš naproti vratům označeným cedulí Konzulární oddělení Velvyslanectví Spojených Států Amerických, zastav se na chodníku, otoč se doleva a přejdi kolmo ulici do vrat. Ale pozor, soudruhu, musíš tam být naprosto přesně! Seřiď si hodinky.“

Tak jsem tam tehdy hned vyrazil a bedlivě si prohlížel okolí. Připadal jsem si jako v nějakém špionážním románu od Frederika Forsytha. Prošel jsem kolem dvou okýnek opatřených zrcadlovým sklem a přímo naproti vratům do amerického velvyslanectví a konzulátu byly v domě nepatřičné dveře, taky se zrcadlovým okýnkem. Tak to už je třetí kamera (nebo kulomet), říkal jsem si. Udělal jsem vlevo v bok, přešel ulici a otevřel jsem vrata. Pocítil jsem silné mravenčení v zádech, čím na mě kdo zezadu míří, a po zaklapnutí vrat jsem už byl v jiném světě. Tam si mě nezúčastněně prohlíželi dva dlouháni v parádních uniformách námořní pěchoty Spojených států, s bílými brigadýrkami na hlavách.

Konzulární úředník mě uvedl ke konzulovi, což byl menší příjemný kulatější pán, a ten se mě začal přátelsky vyptávat: „Víte, my bychom se vás rádi zeptali, co to plánujete za cestu. Trochu jsme si vás proklepli. Vy jste už ve Spojených státech byl, není-liž pravda, když jste navštívil vaši manželku, která v roce 1983 učila na univerzitě v Kanadě. Je neobvyklé, že se té nynější pracovní technické cesty má zúčastnit i místopředseda České národní rady, pan Švrček. Zřejmě o tu cestu hodně stojí, když vám umožnili sem osobně zajít. To se normálně nestává.“

„A co se stává normálně?“ zeptal jsem se. Byl ještě rok 1988.

„Well, my řekneme, že k udělení víza potřebujeme osobní návštěvu žadatele na našem konzulátu, oni mu sem nedovolí zajít, a my žádost zamítneme.“

„Dobře,“ povídám. „Oni oba o to opravdu hodně stojí. Je to předseda zemědělského družstva se svým zástupcem, který je taky jeho zetěm. Je to jedno z několika málo zemědělských družstev, které se snaží skutečně podnikat a dobře prosperovat, a aby to tady v Československu mohli dělat, musí mít patřičné konexe, a k tomu slouží ta funkce v ČNR. Na rakouských hranicích chtějí za několik set milionů postavit velký závod na zpracování kukuřice a vyrábět tam totéž, co dělá např. vaše firma Stanley u Chicaga. V budoucnu,“ usmál jsem se, „chtějí taky odebírat kukuřici z rakouské strany, protože Rakousko tam žádnou kukuřičnou škrobárnu nemá, jen bramborovou v Gmündu.“

Nad Niagarou. Moje maličkost vpravo.

Nad Montrealem.

Během naší řeči spustili vedle nějakou velmi hlučnou kopírku a oba jsme mluvili tichým hlasem. Tak i tady, říkal jsem si. Konzul se tvářil spokojeně a já taky. Kopírku pak vypnuli.

„O. K.,“ řekl. „Vaše vízum vyřizuje Mrs. Sarasani v 2. suterénu State Departmentu ve Washingtonu, a už by nám to sem nestačila poslat. Vy cestujete přes Montreal v Kanadě, můžete si to vízum vyzvednout tam?“

„Sure, no problem.“

„Nezapomeňte ale říci, že to tam poslala Mrs. Sarasani z 2. suterénu ve Washingtonu,“ dodal.

„Jistě, to nezapomenu.“ Bodejť bych něco takového zapomněl.

Pár dní nato jsem navštívil americký konzulát v galerii La Ville Marie v Montrealu a tam se od vchodu táhla nekonečná fronta žadatelů o americké vízum. Podle zjevu pocházeli ze všech exotických koutů světa, hlavně ovšem z jižní Asie. Žádný Evropan v té frontě nestál. Tak jsem si řekl, že to zkusím. Zašel jsem až ke dveřím do konzulátu před čelo fronty a obvyklému námořnímu pěšákovi jsem řekl:

„Mám si tu vyzvednout vízum od Mrs. Sarasani z 2. suterénu ve Washingtonu.“

„Yes, of course, come in, sir.“

Známou českou průpovídku je tedy třeba doplnit:

Jsou věci, které nejdou dělat, ale jdou provádět. Jde jen o to, jak na to jít, když to nejde, aby to šlo. Někdy jde ale i o to, že je třeba znát nějaké to kouzelné slovíčko.

Legálně na pár let do Rakouska

Začátkem dubna 1989 to začínalo připomínat pražské jaro 1968, ale už bez Brežněva. Gorbačov se choval jinak. Chystal jsem se, že 5. května odjedu na měsíc do Valencie ve Španělsku, kde jsem už několik let vždy jednou za dva roky učil koncentrovaným způsobem v dvouletém postgraduálním studiu Master of Science in Food Engineering předmět Ingeniería de Proyectos a specializovaný předmět Secamiento de Alimentos. Bylo to tehdy na celém světě jediné graduované studium Master v potravinářském oboru ve španělštině.

O tom se ale zmíním na jiném místě.

Nás několik „cestovatelů“ z Potravinoprojektu obdrželo krátce předtím od ministerstva cestovní pas s trvalou výjezdní doložkou do všech států světa, který jsme si mohli ponechat doma. To jsem si ani ve snu nemyslel, že se toho někdy dočkám.

Odletěl jsem 5. května do Valencie a hned druhý den jsem se usadil v kanceláři na univerzitě k telefonu a vytočil číslo rakouské firmy, v jejíž dokumentaci pro Pektinku ve Smiřicích jsem před několika roky objevil chyby takového rázu, že by nabízené zařízení nefungovalo. Od té doby mě lákali, abych u nich začal pracovat. Po zvednutí telefonu na druhé straně jsem řekl: „Herr Hirschmann, Ich rufe aus Spanien. Využívám příležitosti, že jsem tady ve Valencii na univerzitě a můžu telefonovat, aniž by mě někdo odposlouchával. Jak to vypadá s tou nabídkou vaší firmy, abych pro vás v Rakousku pracoval? Jak ode mě víte, z rodinných důvodů nechci emigrovat. Teď by to už asi šlo bez emigrace, a když si to nějak domluvím se zaměstnavatelem, aby mě někdo nehledal, dozví se vnitro až za půl roku, že jsem někde v zahraničí. Navíc teď jsem měl příležitost zjistit, že to česká politická policie Staatssicherheit už tak fláká, že ten režim nemůže přežít půl roku. Mohl bych u vás nastoupit v listopadu, pokud máte zájem.“

„Alles klar,“ zněla rakouská odpověď. „Měli bychom se ale sejít, abychom domluvili podrobnosti.“

Domluvili jsme se tedy, že pan Hirschmann přijede do Prahy předposlední čtvrtek v srpnu, kdy už budeme mít oba po dovolené.

Krátce před tím srpnovým termínem mi došlo, že ten čtvrtek připadá právě na 21. srpen, pro každého Čecha nepříjemné datum. Pár dní před tímto dnem už zase začali na rohu Opletalky stavět zábrany, tak jsem byl zvědav, co tu pan Hirschmann zažije.

Hned toho jednadvacátého ráno mi zvoní telefon a pan Hirschmann říká, že je na hranici, ale že ho nechtějí do Prahy pustit. Že je tady Herr Kapitän der Grenzpolizei. Tak jsem si toho kapitána vyžádal k telefonu a řekl mu po pravdě: „Moc promiňte, ale my jsme si sem do Prahy už před časem naplánovali důležité jednání na předposlední čtvrtek v srpnu a mě ani ve snu nenapadlo, že to je zrovna jednadvacátý srpen. Dalo by se s tím něco dělat?“

„A kde v té Praze sídlíte?“ ptá se.

„No na Václaváku,“ odpovídám.

„Proboha,“ vyděsil se.

Tak jsem se zeptal: „Pro nás ale není problém zajet mu někam naproti, třeba na Konopiště, a uskutečnit jednání tam,“ říkám.

„To by šlo, to jsem rád, že jsme to nějak vyřešili,“ odpověděl.

V duchu jsem si pomyslel, že už ta perestrojka dorazila i k pohraničníkům do Dolního Dvořiště.

Vše tedy na Konopišti v restauraci proběhlo tak, jak mělo. Se známým z jednoho malého pražského podniku Biointer, který právě dostal povolení k zahraničnímu obchodu (do té doby to byl monopol PZO, podniků zahraničního obchodu), jsem domluvil zatím dost složitou formu mé práce v zahraničí a 15. října společně s ním (děkuji, pane inženýre!) odjel na den do Attnangu. Podepsali jsme smlouvu s firmou GIG Attnang-Puchheim, najal jsem si malý domek ve Vöcklabrucku, menším, ale velmi upraveném okresním městě mezi Lincem a Salzburgem, dohodl jsem posunutí nástupu až na 2. leden 1990, protože jsem chtěl dotáhnout jeden rozpracovaný projekt, a domluvili jsme se, že ještě přijedu 15. listopadu, abychom projednali různé pracovní detaily.

Za měsíc jsem se tam objevil znovu, vše potřebné jsme připravili, 16. listopadu jsem se vrátil do Prahy a 17. listopadu, na mezinárodní den studentstva, který je upomínkou smrti českého studenta Jana Opletala v roce 1939, se studenti vypravili z Albertova na Národní třídu. Dál to už znáte.

Zvonění klíči na Václaváku, zrušení „Vedoucí úlohy Komunistické strany“ v československé ústavě, Havel kandiduje na prezidenta.

Vánoce 1989 jsou už jiné než dříve. Likviduji svou kancelář v Potravinoprojektu, zčásti s radostí, zčásti s pocity sentimentálními. Prožil jsem tady v Potravinoprojektu, s tříletou přestávkou v Havaně, přece jen 33 let, z toho v té poslední kanceláři jako vedoucí technického odboru podniku let sedmnáct. To je už nějaká doba v jedné firmě, na západě naprosto nepochopitelná. Tam ovšem neznají totalitní poměry, kdy zaměstnanec nemůže z vlastní vůle odejít, leda k lopatě. A v případě, kdy zaměstnanec zastával místo až na horní hranici svého kádrového stropu, nebo z vůle zaměstnavatele těsně nad ním, jako byl ten můj případ, si už vůbec nemohl vyskakovat.

Tak se stalo, že jsem druhého ledna 1990 naložil náš favorit až po střechu zařízením domácnosti a osobními věcmi, a ráno dalšího dne vyrazil po prázdných a zasněžených silnicích do Rakouska. Už jsem měl roční pracovní vízum a oficiálně jsem odjížděl na rok, ale uvažoval jsem o době asi sedmi let, abych příliš nepřetahoval obvyklý věk pro odchod do důchodu. Nakonec se z toho vyklubalo let skoro deset.

ZAČÁTKY VRAKOUSKU

Alpská pevnost

KRakousku jsem měl od mládí ambivalentní vztah. Tatínek proti císařství aza osamostatnění Československa bojoval vprvní světové válce vruských legiích. Vmalé moravské vsi, odkud pocházel, vystoupila tehdy většina známých apříbuzných zkatolické církve, protože pan farář při kázáních žehnal rakousko-uherským zbraním. Když mě tam ještě coby malého kluka mezi válkami vedl strýc na procházku na kopec Zlobice, učil mě volat proti sousednímu kopci:

„Jak je ti, Rakousko?“ Aodnaproti se ozývala ozvěna: „Ouzko!“

Vkvětnu 1945 se Rakousko stalo chudou, poraženou aponičenou zemí, rozdělenou navíc do okupačních pásem vítězných velmocí. Teprve po Stalinově smrti se vletech 1953 až 1955 začaly věci měnit. Po nějakém zdánlivě nevysvětlitelném hnutí mysli sovětského vedení včele sChruščovem, který si vůči Západu začal hrát na détente, uvolnění (ataky díky úspěšné zákulisní hře Západu), se Rakousku podařilo zbavit část svého území sovětské posádky apodepsat se Sovětským svazem mírovou smlouvu. Tou se zavázalo mezi jiným ikneutralitě.

Ta mírová smlouva aneutralita je až dodnes pro Rakušany traumatem. Celých třicet pět let se tak moc obávali návratu Rusů, který by nedodržení smlouvy mohlo způsobit, že se nikdo ani neodvážil uveřejnit vtéměř svobodném tisku nějaké pochybnosti osmyslu neutrality, ato už patřili ke svobodné části Evropy.

Český poválečný víceméně nepřátelský postoj kRakousku se začal měnit vdobě, kdy se krátce po válce chystalo první poválečné mistrovství světa vhokeji. Když Velká Británie odmítla mistrovství kvůli možnému prodělku uspořádat, ujala se toho ČSR. Vúnoru 1947 se do Prahy sjelo všech osm týmů kjednoduchému aspravedlivému turnaji– všichni vjedné skupině ahraje každý skaždým, amistrem světa bude ten, kdo docílí nejvíce bodů.

Vprvních pěti utkáních šlo pro československý tým sVladimírem Zábrodským, Konopáskem abrankářem Modrým všechno jako po drátě, vysoko vyhrávali. Problém, zato vážný, přišel všestém zápase se Švédskem, ve kterém zvítězil náš soupeř. Vše se zdálo být ztraceno. Vposlední hrací den čekalo totiž Švédy už jen lehké utkání sRakušany. Ti ale překvapivě akúžasu Čechů vyhráli aČeskoslovensku tím zajistili cestu ktitulu mistra světa, pokud ovšem porazíme vposledním utkání silné Američany. Po úžasném výkonu avítězství 6:1 se to podařilo, atak jsme získali poprvé vhistorii titul mistra světa.

Najednou propukla, válka neválka, obrovská láska kRakušanům. Do Vídně, kde panoval hlad azoufalství, začali Češi posílat vlaky spotravinami, konaly se sbírky, atak československá hokejová vášeň poprvé, ale ne naposled, změnila chod dějin.

Po únoru 1948 to pak byla britská, americká afrancouzská okupační zóna Rakouska, která se stala útočištěm uprchlíků zČeskoslovenska, kdy většině znich doma hrozil vlepším případě kriminál.

Rakouská cesta ke svobodě po konci druhé světové války vroce 1945 ale nebyla snadná atrvala 10 let. Bylo to důsledkem meziválečné historie Rakouska.

Až vRakousku po roce 1989 jsem pochopil všechny souvislosti rakouské historie ivšechny prohry anásledná vítězství, atím iporozuměl mentalitě Rakušanů. Jejich povaha je totiž prakticky stejná jako naše, ale jejich historická zkušenost je úplně jiná.

Oh, Du Liebes Österreich!

Prohra vprvní světové válce arozpad císařství znamenal pro Rakušany zásadní otřes. Ze světové velmoci se po odtržení nerakouských národů stala malá, chudá aosamocená republika. Země se potácela na pokraji revoluce, atak nebylo divu, že většina obyvatel Rakouska uvítala snadšením Hitlerův „anšlus“, připojení kvelmoci– Německu. Hitler byl pro ně vlastně Rakušanem zBraunau na Innu, žijícím vblízkém Bavorsku, takže někteří to chápali jako připojení Německa kRakousku. Vypadalo to jako návrat do velmocenského postavení. To ale ještě netušili, co je čeká.

Zhistorie německého nacismu je patrno, že Rakušané zastávali vnacistické straně avbezpečnostních složkách (nikoliv ale varmádě) mnohem větší podíl, než by jim podle počtu obyvatel příslušelo. Vedle Hitlera stačí jmenovat Eichmanna zpředměstí Lince, kde dodnes existuje železářství Eichmann, nebo šéfa nacistického Sicherheitsdienstu Ernsta Kaltenbrunnera zBad Aussee, aznámého nacistického hrdinu, vídeňáka Otto Skorzenyho, který před koncem války vysvobodil Mussoliniho ze zajetí, kde ho držela nová, už prospojenecká italská vláda.

Velmoci USA, Británie iSSSR měly salpskou zemí slitování. Při šachové hře opoválečný osud východní Evropy se dohodly na tom, že bude znovu obnoven rakouský stát aněmecký anšlus zbřezna 1938 prohlášen za neplatný (null und nichtig).

Dne 27. dubna 1945 byla vyhlášena Proklamace onezávislosti Rakouska autvořena provizorní vláda včele se sociálním demokratem dr.Karlem Rennerem. Válka však ještě pokračovala, 28. dubna dosáhli Američané Tyrolska, oden později Francouzi Vorarlberska, ateprve 6.května dorazili Britové doslova pár hodin před Titovými partyzány do korutanského Klagenfurtu.

Původní zoufalý plán nacistů vybudovat uprostřed Rakouska „Alpskou pevnost“ na celé čáře selhal. Stalo se tak díky informacím, které vedly dne 21. dubna 1945 ke zničujícím útokům anglo-amerického letectva na několik železničních uzlů valpském předhůří, odkud byl jedině možný přístup do oblasti kolem Bad Aussee, středu Alp iplánované pevnosti. Tím byl přesun jednotek do Alpské pevnosti zcela znemožněn. Ve znovu postaveném Attnang-Puchheimu, jednom ze tří městeček, kde ty tratě kAlpské pevnosti odbočovaly, jsem pak pracoval celá devadesátá léta.

Krátce po válce byly vRakousku obnoveny tři nejvýznamnější politické strany: Lidová strana Rakouska, ÖVP, která sestávala zmnoha členů hnutí odporu ivězňů koncentračních táborů. Vedení strany (především Karl Gruber aLeopold Figl) si uvědomovali obtížnost situace anutnost spolupráce demokratických stran, atak propagovali úzkou spolupráci sdalší významnou silou– Sociálně demokratickou stranou Rakouska, SPÖ. Ta byla novou stranou, vytvořenou převážně zodborářů. Třetí významnou politickou silou byli komunisté, KPÖ. VRennerově vládě měly ÖVP asociální demokrati po devíti členech, komunistů bylo sedm atři byli nestraníci. Komunisté však podobně jako vČeskoslovensku obsadili strategické posty– ministerstvo vnitra avedení policie.

Pak se ale politická sféra začala vyvíjet jinak než vČeskoslovensku.

Listopadové parlamentní volby vroce 1945 měly ukázat směr, kterým se poválečné Rakousko do budoucna vydá. Výsledek voleb byl velmi překvapivý: ÖVP získala 49,8%, SPÖ 44,6% akomunisté jen 5,4%. Komunisté získali pouze čtyři ze 165 poslaneckých mandátů, ato byla osudová porážka, zkteré se už nikdy nevzpamatovali. Voliči ukázali víc rozumu než my, protože unás získali komunisté ve stejné době zhruba 40% hlasů, což nás zanedlouho přišlo dost draho.

Dobové komentáře vysvětlují ten vysoký rozdíl.

„Situace byla na první pohled podobná: Obě země byly obětí nacistické agrese, volby se konaly nedlouho po válce, na porážce nacistů na území jejich státu se podílely západní spojenci iSovětský svaz apolitické spektrum bylo velmi podobné. Zdání však klame. Včele obou prozatímních vlád sice stáli sociální demokraté, ovšem osobnosti rakouského Karla Rennera ačeského Zdeňka Fierlingera byly zásadně odlišné. Fierlinger se stal synonymem pro spojení sociálních demokratů akomunistů, aotázkou jen zůstalo, komu že se to vMoskvě upsal.

Jedním ze zásadních činitelů porážky rakouských komunistů však byl faktor, který oni sami nemohli ovlivnit– chování sovětských vojáků.

Sovětští vojáci se vRakousku nechovali jako vzemi, kterou měli osvobodit, ale jako vítězové vzemi poražené, ato ještě jako vtemných dobách středověku. Krádeže arabování byly na denním pořádku. VRakousku pak kolovala anekdota otom, že válečný pokřik ‚urá, urá‘ je odvozen ze slova Uhr (hodinky), neboť právě krádeže šperků ahodinek byly jedním zhlavních znaků chování sovětských vojáků. To bylo diametrálně odlišné od Československa, kde moc aspoň formálně převzala čs. armáda acivilní správa asovětští vojáci byli shromážděni ve vojenských táborech.

VRakousku ale měli volné ruce. Odpor vzbuzujícím projevem bylo znásilňování rakouských žen. Odhady počtu znásilněných žen vRusy okupovaných spolkových zemích Rakouska se pohybují kolem 80000. Kromě toho tam začali beze stopy mizet někteří významní nekomunističtí politici. Řada znich se na poslední chvíli zachránila útěkem do západních zón. Nelze se tedy divit, že nenávist kRusům rychle narůstala. Akomunisté za tyto zločiny sovětských vojáků aagentů NKVD zaplatili vysokou cenu. Vočích normálních rakouských občanů proběhla rychlá proměna SSSR zosvoboditele vokupanta. Populárním se tak stalo volební heslo „Vídeňáci bez hodinek volí ÖVP“ (rakouské lidovce).

Stalin si zdebaklu rakouských komunistů vzal ponaučení. Poznal, že je nebezpečné připustit vzemích pod sovětským vlivem svobodné volby. Uvědomil si, že se lidé nemusejí rozhodnout volit právě komunisty. Aza druhé– je bezpodmínečně nutné, aby komunisté pohltili sociální demokraty.“ (Čísla převzata zWikipedie)

Zajímavé je porovnání hospodářského vývoje vobou zemích. Těsně před druhou světovou válkou bylo Československo iRakousko se svým HDP ve výši 190 USD na obyvatele na zhruba stejné úrovni. Na konci války bylo Rakousko, jak jsem se už zmínil, mnohem více aviditelněji poničeno než Československo. Rakušané žili až do roku 1955 vbídě avhrůze, kdy se knim zase přijede Rudá armáda vyřádit. Nová státní smlouva sodchodem okupačních armád se ukázala jako raketový motor pro start rychlého ekonomického rozvoje arůstu životní úrovně.

Podle vyprávění pamětníků se už koncem padesátých let, tedy osm let po tom hokejovém usmíření, Rakousko vyrovnalo vživotní úrovni avodstraňování následků války tehdejšímu Československu. Do konce šedesátých let již bylo HDP vRakousku proti nám dvojnásobné. Tak se projevila sovětizace československé ekonomiky. Zhruba trojnásobku dosáhlo rakouské HDP vdobě naší sametové revoluce, kdy ještě zaostávalo o20% za NSR. Ještě vroce 1990 jsme, stejně jako naši sousedé zVöcklabrucku, jezdili nakupovat cennější věci do 55 kilometrů vzdáleného Freilassingu, předměstí Salzburgu, které už je vNěmecku. Po letech už rozdíl mezi Německem aRakouskem zmizel, adnes je na tom Rakousko proti Německu o10% lépe.

Čím se Rakousko lišilo ačím se stále liší

První rok, to byl rok 1990, jsem se do Prahy vracel častěji, protože manželka docentka ještě učila na strojní fakultě ČVUT. Dalších devět let, kdy jsme tam už byli spolu, jsme do Prahy za širokou rodinou zajížděli tak jednou za jeden nebo dva měsíce. Tyto cesty nám poskytly vynikající možnost srovnávat, jak se obě země vyvíjejí. To srovnání ale není vněkterých ohledech pro Česko moc příznivé, ikdyž si to asi většina lidí neuvědomuje.

Chisa 1990.

Co mi tehdy vroce 1990 nejvíc vadilo, když jsem přejížděl hranice zpět zWulowitz vHorních Rakousech doČeska?

Na rakouské straně hranice byly silnice ivzimě zametené acelý rok tam nikde nebyly výmoly. Ta pohoda pro řidiče končila přesně na hraniční čáře. OdDolního Dvořiště až za Budějovice led, zmrazky, uvízlé kamiony. Žádné čištění, žádná údržba silnic. Hrůza. Jedinou spornou otázkou bylo, zda tam je víc děr na silnici nebo prostitutek.

České vesnice vzimě zapáchaly čpavým anepříjemným kouřem znekvalitního uhlí abriket.

Nebylo se čemu divit, někteří krajané ve veřejné dopravě taky poněkud zapáchali.

Anavíc, lidi se na sebe většinou mračili astrkali do sebe.

Ani jsem se tehdy moc nedivil, po tolika letech totality. Divím se ale dnes, že některé snadno odstranitelné závady stále přetrvávají.

Za posledních dvacet let se život vČesku podstatně změnil, otom nelze pochybovat. Iprvní dojmy, které má dnes cizinec, když knám přijede, jsou veskrze pozitivní apodstatně jiné než tehdy. Nejen životní úroveň, ale ikvalita života většiny obyvatel je lepší. Avšak soupeřit vkvalitě života sRakouskem, které dlouhodobě ve světových srovnáních vede, není snadné.

Výše uvedené čtyři nápadné nedostatky zroku 1990 zůstaly zčásti dodnes zachovány. Na rakouské straně hranice jezdili adodnes jezdí všichni řidiči, rakouští ičeští, podle předpisů. Jakmile přejedou hranici, většinou zapomenou na ohleduplnost, nasadí závodní tempo azačnou předjíždět vnejméně vhodných místech. Chová se tak většina řidičů bez ohledu na národnost, což je pozoruhodný psychosociální problém. Vzimě bych to chápal, může to být tím smradem, že se každý snaží rychle ujet.

Tehdy, vroce 1990, jsem si při návratu do Česka vždy naivně říkal, že by bylo zajímavé vidět, jak to tady bude krásně vypadat za nějakých dvacet let. Jak je vidět, vněkterých věcech jsem se důkladně mýlil.

Některé nedostatky trvají pořád. Místní lidé, samospráva astátní správa je prostě nevidí. Tu zapáchající hnilobu mají totiž někteří lidé, funkcionáři apolitici vsobě uvnitř. Čtyřicet osm let zanechá na kultuře národa své následky, apouhých dvacet let to nedokázalo změnit. Na takovou změnu kvality života nestačí ani jedna generace.

Co mi při podobném návratu zRakouska do Česka nejvíc vadilo vroce 2013, vdobě prvního vydání této knihy?

Ano, české vesnice stále smrdí zplodinami znekvalitních paliv. Je tenhle problém technicky odstranitelný? Ano, samozřejmě je. Očem to vypovídá? Otom, že čeští poslanci mají jiné preference, zpadesáti procent zřejmě vlastní prospěch. Apolitici? Ty by měla všemocná ruka trhu trochu profackovat.

Co by se bylo ve Vöcklabrucku, vtom milém apřátelském Rakousku asi stalo, kdybych tehdy topil vtom pronajatém domečku plastovými lahvemi? Za hodinu by tam byl místní strážník zjistit, co se tam děje. Co kdybych ho odmítl ke kotli pustit, jak se to nedávno stalo vDavli nad Vltavou? Zavolal by přepadovou jednotku. Zjistili by, že certifikát kotle uvádí jako jediné povolené palivo koks, nebo, což je ještě horší, že nemám certifikovaný kotel. Dostal bych ihned první pokutu ve výši dnešních ¾ milionu korun českých. Co kdybych netřídil odpad? Pokuta za to tehdy začínala na 100 000 šilinků čili na čtvrt milionu Kč. Co kdybych namítal, že vžádném zákoně nic ospalování PET lahví nestojí? Nikdo by se už se mnou nebavil, protože vzákoníku je od dob císařství psáno, že se nemá dělat nic, co odporuje dobrým mravům. To ale přece máme vobčanském zákoníku taky! Kdybych začal po českém způsobu diskutovat otom, co ty dobré mravy vlastně znamenají, nikdo by se se mnou nebavil. Rozdíl je vtom, že vRakousku se osamozřejmých věcech nediskutuje, to je totiž pod úroveň obou stran.

Odskok do Prahy 1990. Zprava prof. Schlünder, prof. Arun Mujumdar smanželkou, Iva a Pavel Filkovi.

IDS 1990. Prof. Carl Marcus z MIT a já, v tom čase z Attnangu.

Navíc kdybych tam byl topil těmi plasty apodobným odpadem abránil se proti postihu ze strany úřadů, hned by mě nejbližší soused žaloval onáhrady mnohamilionové nehmotné škody na zdraví své rodiny aasi by to vyhrál.

Kdybych použil českého triku vtom, že policie není vybavena ktomu, aby zjišťovala složení spalin, ještě bych si přitížil, protože by mi vyčíslili náklady na znalecké posouzení usazenin vmém komíně, při kterém by ty plasty přirozeně zjistili, ato posouzení by objednali na univerzitě vGrazu aoponenturu vBregenzi. Místní policie, městské úřady arůzné inspekce si tam totiž nepřehazují odpovědnosti jedna na druhou, ale prosazují zákony ve shodě.

Proto tam (ave všech ostatních civilizovaných zemích) fungují ita samozřejmá nepsaná pravidla na věci, na které unás údajně „nemáme legislativu“.

Tomuto výrazu jsem se snažil vyhnout, protože každá zmínka očeské legislativě, českém právním formalismu aozákonodárcích mi vyvolá okamžitou potřebu uklidňujících prášků.

To byl jenom příklad rozdílu mezi oběma zeměmi, ten ale ukazuje na jednu velmi závažnou věc.

Zákony máme podobné, ale unás vČesku nefunguje prosazování zákonů, to americké Law En-force-ment, doslova prosazování zákona silou. To je důvod, proč někde demokracie funguje ajinde méně nebo vůbec ne. Důsledné prosazování zákona ve Spojených státech ijinde tamější demokracii posiluje, ikdyž si někteří naši politici zneznalosti myslí opak. Svoboda občana respektujícího zákon není totiž omezováma excesy jiných.

Kfungujícímu Law Enforcement jsou potřeba tři nástroje:

zákony, které mají smysl, účel ajasný cíl

lidé, kteří jsou schopni ty zákony prosazovat

asíla (takzvaná politická vůle), která stojí neochvějně za lidmi, kteří zákony prosazují.

Když se zamyslíte nad tím, jak prosazování zákona funguje vČesku, tak si uvědomíte, že většina nezákonností skončila na tom, že „na to není legislativa“. Příklad– pražští podvodní taxikáři. Pokud náhodou legislativa existuje, nenajde se většinou nikdo, komu by stálo za to se vožehavé věci angažovat. Příklad– švýcarská konta. Pokud se ale najde nějaký maverick čili osamělý tvrdohlavec, který je ochoten aschopen věc vyšetřit adotáhnout do konce, najde se jeden zjeho nadřízených, který ho odvolá. Příklad odvolaných– plukovník Kubice nebo pan Michálek zFondu životního prostředí. Pokud by ten maverick mohl uspět, máme tu ještě možnost prezidentské amnestie pro viníky.

„Chybějící legislativa“ unás údajně neumožnila postih zakladatelů loupeživých kampeliček, postih úpadců za vědomé poškození věřitelů, postih známých tunelářů à la Viktor Kožený, kteří nakradli miliardy avčas se ukryli někde vKaribiku. Stovky jich žijí na jižní Floridě. Osoby unás hledané policií spobytem neznámo kde jsou tam veřejně známé. České Law Enforcement Agencies onich rovněž vědí, ale jsou rády, že ti lidé jsou pryč, aby je nemusely stíhat. Co kdyby při tom stíhání vyplavaly na povrch nějaké nepříjemné skutečnosti, jako třeba podíl tunelářů na tajném financování některých českých politických stran? Policisté by mohli dostat ránu zezadu, jak se to dosud stalo každému, kdo začal potírat korupci. Ruml, Kasl, Reedová aVondra, jen malá ukázka. Takhle je unás vše pěkně uklizeno pod kobercem.

Tuneláři adalší čeští šíbři jsou dostatečně mazaní, aby se dopustili zásadní chyby uplácet jen jednu politickou stranu. „Chybí politická vůle“, ato už od devadesátých let. Kdo za to může? Jsou to ti, kdo hlásají, že nedokážou rozeznat špinavé peníze, ataké ti, pro které je nelegální financování jejich strany bezvýznamnou věcí, ležící hluboko pod jejich rozlišovací schopností.

Další přetrvávající rozdíl mezi Rakouskem aČeskem, stím prvním související, spočívá vtom, že rakouské úřady aveřejné instituce včetně svých zaměstnanců si uvědomují, že jsou tu kvůli občanům, achovají se podle toho. Úřední dobu pro občany mají osm hodin denně apět dní vtýdnu. Jsou kdispozici kdykoliv vpracovní době apro kohokoliv. Naši úředníci namítali, když jsem to kdysi někomu tady navrhnul, že potřebují čas taky na jinou práci. To tam potřebují rovněž, atak se střídají. Úkoly pro občany, jako je třeba vyřízení žádosti ostavební povolení, tam nikdy nezpracovává jeden člověk, ale aspoň dva, stejně jako kriminální případy. Jeden pak může pracovat na těch papírech adruhý zatím svámi jednat. Lidé odpovědní za to, jak dnes vPraze pracuje většina stavebních úřadů astavební odbor magistrátu, by vRakousku byli buď ve vyšetřovací vazbě, nebo ve výkonu trestu. Jinou volbu by neměli.

Výsledek? VRakousku je pořádek nejen na ulicích, ale taky na předměstích, na pozemcích železnice ana skládkách, taky na úřadech, adodržují se stejná pravidla pro každého. Postavit vesnici na černo, jako uKarlových Varů? Nemyslitelné. Zákony jsou ale skoro stejné, stejní ale nejsou lidé. Vandalství? Tam skoro neexistuje, protože se potírá anapravuje hned vzárodku.

Problémy jsou, ale stím rozdílem, že se hned řeší. Malé lumpárny se řeší rychle, ty největší se odhalí nejpozději tak do patnácti let. Je to jako sbožími mlýny, pomalu, ale jistě. Pak to semele všechny, kdo se tehdy na nějaké lumpárně podíleli. Vdevadesátých letech tam vprocesu zvaném Noricum onepovoleném obchodu státního podniku Voest-Alpine zLince se zbraněmi, který se uskutečnil během osmdesátých let, byli odsouzeni dva ministři, adokonce isám bývalý kancléř Sinowatz za to, že proti porušení zákona nezasáhli, když byli na ten obchod upozorněni.

Češi aRakušané

První odlišnost je vtom, že za Rakušany bez přívlastku se považují jen obyvatelé Horních aDolních Rakous. Obyvatelé ostatních spolkových zemí se považují za Korutance, Štajeráky, Tyroláky, Solnohradce aBurgerländry (něco jako Záhoráci na Moravě), které dráždí to, že si ostatní onich vyprávějí vtipy, téměř identické stěmi záhoráckými. Samostatnou kapitolou jsou Vídeňáci. Zbytek Rakouska Vídeňáky totiž považuje za obyvatele Orientu.

Já jsem se narodil vOlomouci na Moravě, ale vyrůstal jsem vHradci Králové avětšinu života jsem prožil vPraze. Měl bych se tedy považovat za Moravana. Nebo spíš Hanáka? Jsem Čech, nebo všem protivný Pražák? Sám nevím. Ostatně ve větší části světa, když řeknu: „Czech Republic,“ ozve se: „Yes, Iknow, Czechoslovakia!“

Když to shrnu, tak jsem za těch dvacet let pozorování Rakouska zblízka izdálky dospěl knázoru, že spodní část Rakouska, od občanů, obcí, měst aokresů nahoru funguje mnohem lépe, než je tomu unás, aže tam lidé žijí kulturněji. To je každému viditelné, aproto každodenní život vRakousku je pro občana mnohem lepší ahlavně příjemnější. Není tedy divu, že se Rakousko zhlediska kvality života obyčejného občana umísťuje na špičce celého světa.

Rovněž mohu potvrdit názor mnoha věci znalých lidí, že Češi aRakušáci jsou si navzájem mnohem podobnější, než se na první pohled zdá. Už profesor Hackl zVídeňské technické univerzity vsedmdesátých letech říkával, když se vracel domů vlakem zDrážďan vbývalé NDR: „To je zvláštní. Jakmile přejedu českou hranici vHřensku, cítím se jako doma.“

„Jak to?“ namítali jsme, protože rozdíl nám připadal obrovský.

„Ten rozdíl je jen na povrchu, ale ne uvnitř,“ moudře odpovídal.

Někteří méně ohleduplní, ale znalí lidé říkají, že Češi aRakušáci jsou své vzájemné karikatury. Na tom je hodně pravdy. Nejlepší filmové ztvárnění Dobrého vojáka Švejka, které jsem kdy viděl, je to rakouské sFritzem Muliarem. Daleko nejlepší Švejk. Fritz Muliar, geniální herec, se dokonce naučil bémovat, böhmakeln. Každému ten film doporučuji.

Svrcholovou vrstvou Rakouska, od zemských vlád, vedení odborů, vrcholných politiků, kapitánů průmyslu až po rakouské banky, je tomu trochu jinak. Tam je počet skandálů aafér podobný, jako je tomu unás. Rakousko je ale mnohem bohatší, atak finanční objem afér, skandálů apodvodů je taky mnohem větší, odhaduji tak desetkrát. Na každodenním životě občana se to ale naštěstí neprojevuje.

Rakouští „kmotři“ jsou také mnohem kultivovanější než ti naši. Umějí se chovat, mluví plynně několika jazyky, navštěvují vídeňský ples vOpeře ikoncerty vídeňských filharmoniků aznačně přispívají na charitu. Občas na některého znich vyšťourají rakouští investigativní novináři překvapivé věci. Tak na nebožtíka Jörga Heidera, korutanského zemského hejtmana azakladatele extrémní pravicové strany Svobodní, který brojil proti cizincům apřistěhovalectví, novináři vypátrali, že na svém velkostatku vBärenthalu na černo zaměstnával větší počet nelegálních přistěhovalců zBosny.

Oskutečném světovém formátu rakouských skandálů svědčí následující případy.

Poučná aféra Noricum

Je to učebnicový příklad opráci božích mlýnů. Rakouský deník Die Presse uveřejnil 2. dubna 2010 článek, nazvaný „20 let od procesu Noricum: Zbraně, špioni, mrtví amiliony“. Moc poučný článek Hanse Wernera Scheidla. Proto krátký výtah.

Celý rok se soudce Karl Makovsky na ten monstrózní proces připravoval. Zahájil ho 4. dubna 1990 vLinci tím, že obžaloval 18 manažerů zbrojařské firmy Noricum, dceřiné firmy tehdy státního podniku Voestalpine, zohrožení neutrality Rakouska zakázaným apodvodným vývozem zbraní válčícím stranám na Blízkém východě azdalších zločinů. Spis obsahoval 300 000 stran. Případ měl všechny náležitosti dobrého špionážního románu: pašování zbraní, miliardové zisky, jen tam chyběl sex, jak slítostí psaly tehdejší rakouské noviny.

Obvinění se hájili tím, že všechno bylo dohodnuto mezi politiky ašpičkami státního podniku, což ale zákon zakazuje. Čtrnáct obviněných bylo po rok trvajícím procesu odsouzeno.

Ilegální obchody státních ocelářů spojené sobrovskou korupcí byly odhaleny zásluhou dvou mužů. Jedním znich byl soukromý detektiv Dietmar Guggenbichler, který byl též úspěšný vkauze Lucona, jak se dozvíme později. Druhým byl vydavatel časopisu Basta Wolfgang Fellner. Ten dostal tip od samotného kancléře Bruna Kreiskyho, aby vypátral, vjakém to hnoji se hrabe jeho ministr zahraničí Leopold Gratz.

Askutečně: reportér časopisu Basta Burkhart List byl úspěšný. Vjugoslávském přístavu Kardeljevo ten horký náklad objevil, spolu snávody víránském jazyce fársí. Zprvu to nevyvolalo pozornost ani médií, ani úřadů, protože ten časopis nebyl moc vlivný. Šlo totiž oto, že vedení koncernu Voest, aby uchránilo pracovní místa vdobě ocelářské krize, se vrhlo do „dokonalého“ projektu: do vývoje avýroby ultramoderního dalekonosného superděla vpobočném závodě Noricum vLiezenu. Tyto dalekonosné kanony byly označovány zkratkou GHN (Gun Howitzer Noricum), měly dostřel přes 40 kilometrů ajenom íránským mulláhům jich bylo dodáno 300 kusů.

Název Noricum pochází ze starověkého zeměpisu ajednalo se okeltské království, přesněji ofederaci dvanácti keltských kmenů, které žily na území dnešního Rakouska aSlovinska. Vřímské době bylo toto území provincií římského impéria.

Nach Iran und Irak über Libyen

Sprojektem bylo spojeno několik problémů. Rakousko nesmělo podle mírové smlouvy zroku 1955 podobné zbraně vyrábět, takže vúvahu přicházel jen export. Naštěstí pro Voest propukla krvavá válka mezi Irákem Saddáma Husajna aÍránem mullahů. Do válčících zemí byl ale export zbraní zakázán. Byl tedy zorganizován obří klamný manévr aformálním adresátem smrtícího nákladu se stala Libye. Dodávky ale mířily ve skutečnosti do Iráku aÍránu. Docela neutrálně anadstranicky. Projekt vývozu kanonů do válčících zemí vehementně podporovaly mocné rakouské odbory ÖGB azdůvodňovaly to záchranou 4000 pracovních míst.

Kancléř Kreisky vyšel zaféry nepoškozen, stejně tak jako pozdější kancléř Franz Vranitzky. Tomu bylo pouze vytýkáno, proč už vroce 1988 nezbavil funkce ministra vnitra Blechu. Vranitzky nevinně odpověděl, že víc věřil později odsouzeným ministrům Blechovi, Gratzovi akancléři Sinowatzovi než své zahraničněpolitické poradkyni Evě Novotny.

Dodávky kanonů na Blízký východ probíhaly od roku 1982 zřejmě až do roku 1988. Vroce 1985 za podezřelých okolností zemřel rakouský velvyslanec vAthénách Herbert Amry, přítel kancléře Kreiskyho, který jako první začal bít na poplach.

Jen od června 1985 do července 1986 bylo do Íránu dodáno 110kanonů GHN se 41 000 granátů. Zprávy otom dementovali ministr vnitra Blecha, ministr zahraničí Gratz aspolkový kancléř Sinowatz, všichni zRakouské socialistické strany. Všichni tři ajedenáct dalších obviněných bylo pak odsouzeno krůzným trestům na svobodě. Uvedeným třem politikům (už vpenzi) adalším čtyřem odsouzeným byly pak po několika letech tresty prominuty.

Mossad hrozí

Jednu trochu podobnou aféru jsem zažil zprvní ruky.

Když jsem se vprvních měsících práce vprojektovém oddělení firmy GIG K.G. rozkoukal, zjistil jsem, že vkruzích majitelů firmy avedoucích pracovníků panuje jisté napětí, zejména při zasílání různých dokumentů faxem. Zanedlouho mi několik kolegů důvěrně vyprávělo oproblému, který nedávno zažili.

Boj ozakázky je vkaždé průmyslové firmě velmi urputný akaždý si uvědomuje, že na úspěchu závisí ijeho osobní budoucnost. To vedlo vosmdesátých letech vrakouských aněmeckých strojírnách ktomu, že se všichni snažili trochu se přiživit na zbrojních dodávkách na horký Blízký východ. Horliví obchodníci znašeho prodejního oddělení kroužili kolem různých zprostředkovatelů ati zase občas kroužili kolem našich obchodníků amajitelů. Tak se stalo, že jistý Holanďan projevil zájem ododávku speciálních odstředivek šitých na míru adalších aparátů, mimo jiné ipoloprovozní aparatury na rektifikaci hexanu. Shexanem firma pracovat umí, jsou to běžné průmyslové aparáty. Zákazník byl solventní aneznám firmu, která by takovou zakázku odmítla. Na dodávku uzavřeli smlouvu.

Při technické přípravě dodávky se ale začaly objevovat zvláštnosti: zákazník požadoval speciální aextrémně kvalitní konstrukční materiály (nad titanem ohrnoval nos), některé autoklávy měly být použitelné při neobvykle vysokých tlacích ateplotách, adokonce požádal, aby poloprovozní rektifikace byla dodána namontovaná na těžkém silničním vozidle. Až úplně nakonec ten holandský zákazník určil, že dokumentace má být vyhotovena varabštině. Pak už nebylo složité vypátrat, že konečný odběratel sídlí někde vIráku aže financování probíhá přes Hongkong.

To za normálních okolností není problém výrobce zařízení, pokud to nejsou kanony, ale toho, kdo pak zboží někam vyveze.

Smlouva sdotyčným Holanďanem už byla uzavřená, atak objednané zařízení bylo vyrobeno ajemu předáno. Takovou dodávku ovšem musí provázet technický servis, jinak by si stím zákazník nevěděl rady. Montéři tedy odcestovali sdodávkou lodí do Turecka aodtamtud to mělo jet ke konečnému odběrateli po zemi.

Už při nakládání vpřístavu došlo knějaké záhadné havárii. Když však dodávka opouštěla na těžkém silničním konvoji Turecko, dostal obchodní zástupce firmy ve Vídni pan Z., sekterým jsem se dobře znal, poštou podivnou zásilku. Naštěstí ji neotevřel, to udělal až policejní pyrotechnik. Ano, byla to dopisová bomba, která obvykle příjemce nezabije, ale způsobí mu vážná zranění. Vzpomeňme si na vídeňského starostu Zilka. Prostě „vážné varování“.

Druhý den vyšel na titulní straně nejčtenějšího bulvárního deníku Kronen Zeitung článek otom, že jedna rakouská strojírenská firma dodává do Iráku Saddámu Husajnovi zařízení na výrobu bojového plynu. Jak je vidět, obě akce někdo dobře načasoval.

Rozjela se velká policejní akce. Na místo určení byla dodána jen ta poloprovozní rektifikace, ostatní části byly zadrženy ještě vTurecku. Majitelé avedoucí závodu dostali policejní ochranu opěti směnách, speciální telefony akódovaná hesla, která měli použít vpřípadě nebezpečí. Celá akce trvala řadu měsíců anikomu nebylo do zpěvu. Majitelé firmy říkali snarážkou na americký katastrofický film: „Jsme tu jak ve skleněné věži.“ Inu, sMossadem si nelze pohrávat.

Podle německého tisku se tehdy podivných dodávek složitých zařízení pro Saddáma Husajna účastnilo celkem 29 německých arakouských strojírenských firem. Zajímavé je, že po americké Pouštní bouři se nic ztěchto zařízení vIráku nenašlo.

(Veškerá podobnost se skutečnými osobami nebo událostmi je pouze náhodná.)

Kožený aFlöttl, nejsou to náhodou dvojčata?

Rakouští novináři vroce 1995 vypátrali aodhalili rakouského Viktora Koženého, aniž je to srovnání napadlo. Jmenuje se Wolfgang Flöttl aje to syn Waltera Flöttla, původně velmi levicového odborářského předáka súzkou vazbou na socialistickou stranu, strážce odborářské stávkové apenzijní kasy apozději šéfa odborářské banky BAWAG, páté největší rakouské banky. Když mi vroce 1990 kolegové zezaměstnání vAttnang-Puchheimu doporučovali, abych si konto na mzdu otevřel utéto banky, protože platí nejvyšší úroky, ptal jsem se jich, jestli Walter Flöttl není rakouský Hoffa. Tvářili se nechápavě. Hoffa byl totiž předák amerických odborů Teamsters, spolku zaměstnanců vdopravě (čili řidičů kamionů), kteří ho milovali akterý své odbory dlouhá léta řídil zvězení vLouisianě, přestože jim zpronevěřil penzijní fondy.

Zajímavý je životopis mladého Flöttla, jak ho zveřejnili novináři Leah Nathans Spiro zNew Yorku aEric Frey zVídně včasopise Business Week.

Kdyby vám to něco připomínalo, tak to není náhoda.

Ke Koženémuještě jedna pikanterie

Skandál století: Udo Proksch apátrání vIndickém oceánu