Herodes I:
Dokud mi nepožehnáš

První díl trilogie

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Horníček

Herodes I: Dokud mi nepožehnáš – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Jan Horníček, 2025
E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2025

ISBN tištěné verze 978-80-267-3151-1

ISBN e-knihy 978-80-267-3152-8 (1. zveřejnění, 2025) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-267-3159-7 (1. zveřejnění, 2025) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-267-3160-3 (1. zveřejnění, 2025) (mobi)

Věnuji tuhle knížku svému tátovi,

který mě naučil číst,

když na to ve škole nestačili.

Prolog

„A byla mu dána vladařská moc, sláva a království, aby ho uctívali všichni lidé různých národností a jazyků.“

(Da 7,14)

[srpen roku 61 př. Kr.]

Vysoko posazenými okny vnikalo dovnitř světlo a pomalu klouzalo po protější zdi. V nehybném vzduchu se vznášely částečky prachu. Bylo ticho. Svitky posvátných Písem ležely v policích mlčenlivě. Boží slovo trpělivě čekalo.

U nízkých stolků se několik přikrčených učenců oddávalo soustředěnému čtení. Jen jejich prst se stejnoměrně sunul, jen jejich mysl se sytila. Pisátko občas zaškrábalo po kusu papyru nebo sem vpadla vzdálená ozvěna venkovního ruchu. Jinak bylo ticho a pouze sluneční paprsek tápal po zdi, dokud se nedotkl podlahy.

Hilel si povzdechl. Odříkal děkovnou modlitbu, svinul knihu Daniel, v níž si četl, a uložil ji zpátky do úzkého proutěného koše. Promnul si pozvolna šedivějící plnovous a vstal. Nebylo mu ještě třicet, ale působil důstojněji, než odpovídalo jeho věku, a vypadal starší.

Vyšel ven a odhodlaně se vydal napříč přelidněným náměstím. Spěchat nepotřeboval, ani zbytečně otálet. Ustupovali mu z cesty a uctivě pokyvovali: „Buď zdráv, mistře.“ Srdečně jim pokývnutí oplácel. Mimoděk zvolnil krok, když na chrámových schodech zaslechl rozčilené hlasy.

„Běda vám, zákoníkům!“ hřímal zpustlý, divoce vyhlížející muž a pohled mu planul. „Zatěžujete lidi břemeny, která nemohou unést, a sami se těch břemen nedotknete ani prstem. Běda vám, stavíte pomníky prorokům, které zabili vaši otcové.“

„Popíráš Zákon?“ pokusil se mu oponovat jeden z kněží, „Popíráš, že je třeba rozlišovat mezi dobrem a zlem?“

„Nepopírám. Popírám však, že Bůh promlouvá vašimi ústy. Popírám váš nárok na pravdu. Neboť vaše srdce zarostla tukem a Boží šepot ve vás byl přehlušen cinkotem zlata.“

„Ty se rouháš! A rouhač má být vyhnán za město, ukamenován a zaházen dřevem.“

„Strašíte mě a vyhrožujete mi, jako strašíte a vyhrožujete svým věřícím,“ odfrkl si samozvaný prorok. „A chtěli byste se při tom zaštiťovat chrámem? Pošetilci! Vždyť je to jen hromada kamení. – Amen amen pravím vám, pět znaků Boží přítomnosti měl chrám Šalomounův. Nebeský oheň, Archu úmluvy, posvátné losy urím a tumím, olej k pomazání králů a Svatého ducha. Vaše stavba toto všechno postrádá.“

Tváře kněží a zákoníků se naplnily záští. Spojili své síly proti němu, ale jejich výpady byly chabé. Slovům chyběl oheň a duch. On pokračoval: „Proklínáte Římany a naříkáte si na jejich výběrčí cla, ale sami jste ztloustli z hladu nejchudších, z desátků a chrámových daní…“

„Opět jsi přinesl do města rozvrat, Menacheme, synu Síchův?“ ozval se za ním znenadání hlas plný autority. Dav se chvatně utišil. Po schodech dolů sestupoval Malkiáš, jeden z předních členů velerady, kterého doprovázel tucet vojáků chrámové stráže. S kopími a v přilbicích.

Menachem se otočil, ale ozbrojenců se nezalekl. „Přináším pravdu a pravda rozděluje. Přišel jsem rozbít vaše panství vystavěné na strachu a na lži. Přišel jsem vám sebrat klíče od Božího království.“

Malkiáš sepjal malé tlusté ruce na objemném břiše. „Tak ty přinášíš pravdu? A můžeš nám říct, v jaké škole ses vyučil? Můžeš nám říct, kolik halach vznešených mistrů umíš nazpaměť? Ba, umíš vůbec číst, Menacheme, synu Síchův? He?“

Oslovený pouze zaťal pěsti a zuřivě si odplivl.

„Coby nevzdělaný am haarec,“ pokračoval Malkiáš nevzrušeně, „máš s pokorným srdcem naslouchat znalcům Písma, ne se nad ně ve své zpupnosti povyšovat!

Už jednou jsem tě vyzval, aby ses kál. Leč tvá svévole nyní překročila mez. Proto slyš a slyš to i ty, lide jeruzalémský. Z moci svěřené mi Bohem ti, Menacheme, synu Síchův, zapovídám vstup do Chrámu a do Svatého města na věčné časy. Stráže, vyveďte ho Hnojnou branou, ať je vyvržen, jako se za hradby vyvrhuje nečistota.“

Dva vojáci běsnícího Menachema popadli: „Nemel sebou, špíno, nebo ti ty pracky zpřelámu!“ A odvlekli ho pryč.

Malkiáš se ušklíbl a promluvil k shromáždění houstnoucímu u paty schodiště. „Nuže! Sami jste viděli, kam přivede člověka pýcha. Ten pomýlený hříšník se domníval, že Boží úradky dokáže pochopit vlastním chabým rozumem. Berte to jako varování: věru nemusíte chápat, abyste byli Bohu milí. Stačí, když budete své kněze poslouchat!“

Davem se přelil zasmušilý temný povzdech, lidé se počali rozcházet. Jen Hilel tam zůstal stát. Zaražený. Vzpříčený sám v sobě. S pěstmi zaťatými. To přece… Malkiáše si vážil jako znalce Písma. Ale to, co teď řekl…

Jako by mu četl myšlenky, zahleděl se Malkiáš v tu chvíli jeho směrem. „Á, rabi Hilel. Můžeme na slovíčko?“

Hilel zatěkal očima kolem sebe. Měl snad na výběr? Neochotně se k Malkiášovi přišoural. „Buď zdráv, mistře,“ pronesl s mírnou úklonou, ale slova mu v hrdle vázla. „A pochválen nechť je Hospodin, Bůh našich otců…“

„Až na věky,“ uťal ho Malkiáš netrpělivým máchnutím ruky. „Míříš na výuku?“

Hilel váhavě přikývl.

„Výborně. Nevím, co jsi měl v plánu. Bylo by však záhodno, abys i ty promluvil se svými žáky o poslušnosti.“

„Ale…“

„Copak?“ Malkiášův tón ochladl a zpřísněl.

„Ale mistře… na to bych se potřeboval připravit… dnes jsem chtěl…“

„To zvládneš,“ Malkiáš se přisunul blíž, hlas ztlumil do šepotu. „Popravdě už nějaký čas tě pozorujeme. Máš nadání, o tom není sporu. Jen jsi nás – a ber to jako přátelské varování – ještě úplně nepřesvědčil, že zastáváš ty správné názory.“

Hilel polkl. Úzkost mu sevřela hrdlo.

Malkiáš pokračoval. „Jsou tací, kteří nesouhlasí s tím, aby se učitelem Zákona stal člověk pocházející z ciziny a ještě ke všemu z nuzných poměrů. Leč – a to ti nemusím připomínat – já jsem nad tebou vždycky držel ochrannou ruku.“

Hilel bezradně sklopil zrak. Chtělo se mu křičet. Ano: Do Jeruzaléma skutečně přišel z babylónské diaspory a dlouhé roky se živil jako námezdný dělník. Jeho dlaně dosud nesly stopy rozpukaných mozolů. Věděl, co znamená zima a hlad, překonal bezpočet protivenství, když ve dne dřel a za nocí studoval. A teď se má tohle všechno obrátit proti němu? – Polekaně sebou trhl, když jeden z vojáků přešlápl z nohy na nohu a zbroj zachřestila.

„Hmm,“ navázal Malkiáš, „ještě k té poslušnosti.“ Stále mluvil šeptem a i on se nyní opatrně rozhlédl kolem. „Tváří v tvář římské okupační moci musíme jako národ zůstat jednotní. A to znamená dávat si velký pozor, aby někdo nešířil nevhodné myšlenky. Lépe umlčet pár jednotlivců než přinést zkázu na celou zemi. – No? Věřím, že si rozumíme. A doufám, že tebe Menachemův osud neláká.“

„Ehm.“

„A teď už běž, ať na tebe žáci nemusejí čekat.“

Hilel šel. Ani se nerozloučil. Měl dost starostí sám se sebou. V hrudi jako by se mu svíjelo klubko hadů. Opravdu hrozí, že mu kvůli původu nakonec nedovolí učit? Jenže co mohl dělat? Povzdechl si, potřásl hlavou. Teď musí především vymyslet, co svým žákům poví. A pospíšit si, jakkoli se už beztak opozdil.

Roztržitě kývl směrem ke svatyni, zamumlal: „Slyš Izraeli! Hospodin, Bůh náš, jeden jest,“ a vykročil kolem prastaré kamenné zdi podpírající chrámový okrsek. Ve spárách mezi vydrolenými pískovcovými bloky se místy uchytily trsy neduživé zažloutlé trávy. Minul Pekařskou ulici, vyhnul se dvoukoláku s pomalu se kazícími hlávkami zelí. Stěží cokoli z toho vnímal. – Zahnul doleva do Příčné, vystoupal po pěti schodech a vešel do synagogy.

Několik chlapců stálo v chodbě a zvýšeným hlasem se přelo.

„Ty osle, na pohřebním talitu střapce být nesmí!“

„A jak by se podle tebe měl v takovém talitu mrtvý modlit?“

„Mrtvý už se nemodlí, mrtvý je mrtvý.“

„A co až dojde ke vzkříšení, jak to říkal rabi Jochanan?“

„Rabi Jochanan mohl říkat, co chtěl. Vzkříšení je blbost. V Písmu se o něm nepíše a v Písmu je všechno…“

Teď teprve zpozorovali Hilela. Zmlkli a provinile šoupali nohama. Jen jeden si vzpomněl, že by měl pozdravit. Jindy by taková situace vyloudila Hilelovi na rtech úsměv. Jenže jindy ho tak netížily starosti. Stroze jim kývl. Pokynul směrem k učebně.

Počkal, než se klátivě rozejdou a rozesadí na svých rohožích. Potom se i on svezl na stoličku. Od zbytku místnosti ho dělily tři klesající schody. Ucítil na sobě jejich důvěřivé, zpytavé pohledy a znovu si připomněl, jak hanebně je nepřipravený. Útroby se mu sevřely. Chtělo se mu utéct. Ale nemohl.

Odkašlal si. Zhluboka se nadechl. A pak se pustil do výkladu. Asi jako když plavec skočí do neznámé temné vody.

„Budeš-li však poslušný ve všem, co ti přikážu, a budeš-li chodit po mých cestách a řídit se tím, co je spravedlivé v mých očích, budu s tebou a vybuduji ti trvalý dům, jako jsem vybudoval tvému otci Davidovi!“ uzavřel konečně a rukávem si utřel orosené čelo. „Nějaké otázky?“ zeptal se a doufal, že ne.

„Mistře…“

V Hilelovi hrklo. „Ano?“ Opět ten temný krásný chlapec s těkavým pohledem. Patřil k nejmladším, ale už několikrát prokázal svou bystrost.

„Já té poslušnosti asi nerozumím. V Písmu je přece také psáno o Jákobovi: ,Pak zůstal Jákob sám a tu přišel Bůh a zápolil s ním, dokud nevzešla jitřenka. Když viděl, že Jákoba nepřemůže, poranil mu aspoň kyčel, takže se vykloubila. Řekl: ‚Pusť mě, už se rozednívá.‘ Jákob však odvětil: ‚Nepustím, dokud mi nepožehnáš!‘ Nebyl on tedy spíš neposlušný?“

Hilel nasucho polkl a pak ještě jednou. Cítil, jak se mu zpotily dlaně. Snad se měl na chlapce osopit slovy Malkiášovými: Nemusíš chápat, abys byl milý Bohu. Stačí, když budeš poslouchat! Jenže…

„Nevím, chlapče, nevím,“ hlesl a přál si být někde daleko odsud, „vím však, že pokud se budeš i nadále takto ptát, stane se z tebe jednou velký znalec Písma.“

Zvedl se k odchodu, unaveně kývl na pozdrav. Na nic dalšího neměl sílu.

Byl už ve dveřích, když se mu za zády ozvalo: „Na Edóm házím svůj střevíc!“ Přes celou místnost přelétl kožený sandál a trefil temného chlapce do hlavy.

Hilela polilo horko. Měl by se obrátit, zasáhnout! Jindy by nezaváhal, ale dnes – po tom, co mu řekl Malkiáš… Zaťal čelisti. Sklopil hlavu ještě níž a pokračoval v cestě.

Ten chlapec sedával i se svým o dva roky starším bratrem stranou ostatních. Byli synové idumejského generála a tedy stejně jako Hilel pocházeli z ciziny. A že nejsou plnoprávnými Židy, jim jejich vrstevnici s oblibou připomínali, zvlášť když některý z nich vynikal.

Na Edóm házím svůj střevíc. Slova žalmu. Na biblický Edóm čili dnešní Idumeu.

Když pospíchal chodbou pryč, zaslechl ještě Hilel všeobecný smích. A jediné osamělé zaskřípění zubů.

Dva idumejští chlapci pomalu kráčeli po prašné cestě vedoucí z Jeruzaléma. Šli mlčky. Mladší z nich se opožďoval, zarýval zarputilý pohled do země a zuřivě kopal do kamenů, které se mu připletly pod nohy.

„Už s tím, prosím tě, přestaň a pojď,“ obrátil se na něj ten starší.

Mladší po něm zlostně zablýskal očima. Nadobro se zastavil a šoupal podrážkami sandálů po zemi, až se kolem zvedal prach.

Starší udělal několik kroků k němu: „Tohle vztekání ti nepomůže. Jsme Idumejci a nic s tím neuděláme. Ale víš co? Jednou jim ukážeme. Jednou uvidí, že jsme lepší než kdokoli z nich.“

„A proč teda,“ slova ze sebe vyrážel, jako by plival zkyslou kaši, „Bůh někoho miluje a někoho nenávidí. Někomu žehná, jiného proklíná, a to jen podle toho, do jakého národa ses narodil!“

„Bůh miluje spravedlivého a nenávidí hříšníka…“

„Na Edóm házím svůj střevíc!“

„Sám víš, že to neznamená, že všichni z Idumeje jsou hříšníci. Pouze to, že Hospodin porazí všechny nepřátele a my už dávno nepřátelé nejsme.“

„Ale učitel je nechal, aby se nám smáli…“

„Víš, proč se nám smáli? Protože nám závidí, že jsme lepší než oni, a jsou to zbabělci.“

Mladší mlčel. Přemýšlel a to přemýšlení se mu zrcadlilo ve tváři. Byl vášnivý a neuměl své city skrývat.

„A vzpomeň si,“ pokračoval starší, „že naším otcem je Antipatér. Muž mocnější než kterýkoli z jejich kupeckých tatíků. Jeho bohatství není široko daleko rovno, a přesto je to muž řádný a spravedlivý. Myslíš si snad, že jeho Bůh nemiluje, že jemu nepožehnal?“

Na tváři mladšího se postupně vynořoval úsměv. Ano, byl lepší a chytřejší než ti ostatní a i Boží požehnání si nakonec vyvzdoruje. Dokud mi nepožehnáš…

Chlapci se posléze zabrali do hovoru a zašli po silnici dále než obvykle. Tu si starší všiml otrhaného muže schouleného ve škarpě. Drbl do mladšího loktem: „Hele! To bude on, ten falešný prorok, co ho vyhnali.“

Na tváři mladšího se usadil škodolibý škleb. „Prý se rouhal, takže bychom ho měli ukamenovat.“ Zvedl oblázek a zkusmo ho po ležícím hodil.

Starší se ke kratochvíli nepřidal. „Já nevím, možná by bylo lepší vrátit se,“ navrhl opatrně.

Druhý kámen zasáhl, ale nestalo se nic. „Co když je mrtvý? To by bylo teprve napínavé.“

„Za chvíli bude tma, pojďme raději domů.“

„Jestli je to opravdu prorok, tak bude vědět, kdo ho praštil. Na proroka házím kámen.“ Začal se k ležícímu tiše plížit, zatímco starší trnul strachy. Nakonec se ocitl dostatečně blízko. Nebojácně strčil do bezvládného těla špičkou sandálu, ucukl. Žádná reakce. Obrátil se a oči mu hořely temným vzrušením. Prsty si vítězoslavně přejel po hrdle. Mrtvý!

Holedbat se ale rychle přestal. Spatřil vyděšený pohled svého bratra. Muž za jeho zády se prudce vztyčil. Popadl mladšího za ramena a otočil ho k sobě. Vyschlé prsty se zaťaly do chlapeckých paží. Z úst zavál kyselý, zkažený dech.

„Ty jsi Herodes,“ pravil Menachem slavnostně, „a tebe si vyvolil Hospodin, aby ses stal králem před jeho tváří. Budeš vládnout celému pokolení Izraele po více než třicet let!“

Část první

OTEC A SYN

Svět uprostřed války

„Když takto Mithradatovi prostřednictvím Antipatrovým přibylo sil, nabyl již odvahy a vyrazil k Pélúsiu. Protože pro odpor nemohl prorazit, město obléhal. Při útoku se Antipatér velmi proslavil. Prorazil sobě svěřený úsek hradeb a první se svými druhy vskočil do města.“

(Josephus Flavius: Válka židovská)

[duben roku 47 př. Kr.]

Soumrak padl na rozpálený písek jako těžká vlněná deka. Bylo pod ní útulno a těsno k zadušení. Antipatér poslal všechny pryč a zůstal s Mithridatem o samotě. Možná se mu ten odporný pohan hnusil a nejradši by mu vrazil dýku pod žebra, jenže dnes v noci s ním musel najít společnou řeč. Nedobudou-li město rychle, dorazí obráncům posily. A potom s nimi bude zle.

V železném koši u vchodu doutnala na žhavém uhlí směs bylin a odháněla dotěrný hmyz. Občas zapraskala některá z loučí, spoře ozařující prostor stanu, když do jejího plamene vlétla fascinovaná můra a odtančila svůj krátký tanec splynutí a smrti.

Antipatér pozvedl pohár. Pokýval, pokusil se o úsměv. „Chtěl jsi se mnou mluvit v soukromí. Nuže: řekneš mi, o čem?“

Mithridatés nakrčil nos a potměšile si Antipatra změřil. Byl to tělnatý, úlisný muž s odulými rty a prořídlými vlasy. V jeho přimhouřených prasečích očkách a mdlých vyžilých gestech bylo cosi slizkého a zženštilého. Na tučné, zarudlé tváři se mu mastně perlil pot. „K tobě se nedonesly nejnovější zprávy?“ Usrkl vína. Nespokojeně zamlaskal.

„Doneslo se ke mně mnoho zpráv: které přesně máš na mysli?“ Antipatér to pochopitelně dobře věděl. Snažil se jen získat trochu času.

„Vážně se musíš ptát?“ Mithridatés popuzeně zavrtěl hlavou, až se mu laloky na bradě roztřásly. Rozvaloval se tam napůl vsedě, napůl vleže jako naparfémovaná, zlatými šperky ověšená beztvará hrouda prorostlého masa. „Alkibiadés s armádou spěchá Pélúsiu na pomoc. A už je blízko.“

Antipatér pokrčil rameny, bezděky si promnul šedivějící plnovous. Bylo mu dávno přes padesát, uvykl však prostému vojenskému životu, dosud se držel zpříma a jeho vysoká štíhlá postava byla samý sval a šlacha. „To mě ani trochu neznepokojuje,“ pravil lhostejně – v jeho tónu zaznělo mnohem víc jistoty, než kolik jí ve skutečnosti cítil.

„Ne?“ Rozměklé rysy v tlusťochově tváři se přeskupily. Upocená, prsteny obtěžkaná ruka zlostně zašermovala pohárem. „Celou dobu ses mě snažil přesvědčit, že půjde o snadné tažení. A teď najednou se všechno kazí…“

„Všechno?“ Antipatér povytáhl obočí. „Co například?“

„Varovali mě před tebou,“ zasyčel Mithridatés. „Jsi muž, který kamkoli přijde, vyvolává potíže.“

„Říkají to o mně. Ale já přitom umím jen chytit za vlasy nabízející se příležitost.“ Případně si takovou příležitost vytvořit, když na to ostatní nemají žaludek – dodal si sám pro sebe.

„Příležitost?“ Mithridatés to slovo převalil na jazyku jako cosi nechutného a potom ho spláchl dalším douškem vína. Pil zcela nezřízeně. Jako by se pokoušel zapomenout na svého otce, který býval slavným králem, než ho Řím porazil a on spáchal sebevraždu; na svoji matku, která bývala oblíbenou palácovou souložnicí; a na nevlastního bratra, před jehož vojáky utekl ze země. „Nejsem si jistý, že mi Caesar stojí za to, abych kvůli němu nasazoval krk.“

„Plánuješ se stáhnout zpátky do Sýrie?“ Antipatrův hlav byl náhle chladný a zlověstný.

„Možná by to bylo nejlepší…“

On opravdu dostal strach, uvědomil si Antipatér. Zprudka vstal. Krev mu pěnila. Vztekle přešel stanem tam a zpět. Tam a zpět. Plameny pochodní sebou zazmítaly, na plachtě se zahemžily šlachovité stíny.

Nic by nebylo snazší než popadnout toho zbabělce za otylý krk a zapíchnout ho jako podsvinče. Pod šaty za tím účelem ukrýval dýku. Jenže násilí by za současné situace ničemu neprospělo. Navíc měl Mithridatés pravdu, všechno se kazilo a Antipatér nesměl přijít o jediného spojence, který mu zbýval. Zastavil se. „Pověz mi, proč ses vydal Caesarovi na pomoc?“

„Abych si vydobyl trůn, který mi patří.“

„A chceš se snad vrátit bez něj?“

„Chci se především vrátit s hlavou na krku.“

Antipatér pokýval hlavou a opět si sedl. „To chápu. Jsem starý muž a viděl jsem víc umírání, než o kolik bych stál. Na druhou stranu válka nikdy nebude bez rizika. Ale ať jsi o mně slyšel leccos, já se nepouštím do nebezpečných podniků jen tak zbůhdarma. Umím si spočítat, co se mi vyplatí a co už ne.“

Mithridatés si olízl odulé rty. Potměšilá očka si Antipatra prohlížela se směsí závisti a pohrdání. „A teď najednou sis spočítal, že se ti vyplatí přidat se k Caesarovi? Jakkoli jsi ještě před pár měsíci sloužil pod zástavami Gnaea Pompeia?“

Antipatér tiše zaskřípěl zuby. Cítil k tomu pohanovi čím dál větší odpor – snad proto, že měl pravdu. „Pompeius byl u Farsála poražen,“ opáčil přiškrceně. Zazdálo se mu, že tma ještě o stupínek zhoustla a že i stíny se stáhly blíž. „Egypťané přinesli Caesarovi na míse jeho hlavu.“

„Pochopitelně,“ Mithridatés si znuděně pohrával s velkým zlatým kruhem v uchu, „a ty se nebojíš, jak tě uvítá Pompeiův úhlavní nepřítel?“

Antipatér se rychle opanoval. „Ani v nejmenším. Caesar dává přednost politickému prospěchu před osobní záští. Nadto já nestál na straně Pompeia, ale především na straně Říma. Řím na východě neměl oddanějšího spojence!“ Už nedodal, že mu nic jiného než spojenectví s Římem nezbývalo a že by se koneckonců postavil na stranu kohokoli, kdo by mu dopomohl k moci.

Mithridatovi se z hrdla vydralo něco mezi unaveným povzdechem a rozmrzelým zakňučením. „I já jsem Caesarovi věřil… Ale teď, když vidím, že se chová jako hlupák…“

„Caesar do Egypta musel. Bez zdejšího obilí by Římané do roka pomřeli hlady.“

„Musel? Vážně? Rozhodně se ale nemusel spřáhnout s Kleopatrou proti Ptolemáiovi. Myslel si snad, že s jedinou legií může vzdorovat Ganimédovým třiceti tisícům? Nechal se v Alexandrii trapně obklíčit a celou zimu se jen marně…“

„Proto mu nyní vedeme posily.“

„A možná bychom neměli,“ vyprskl Mithridatés. „Vždycky jsem si Caesarova vojenského úsudku vážil. Ale teď? Ty víš, co se povídá o něm a o Kleopatře? Mám snad vsadit všechno na muže, který nedokáže opanovat ani vlastní slabiny?“

Antipatér se na něj zpytavě zadíval. Potřásl hlavou. Paže si založil na hrudi. „Všichni děláme chyby. A právě proto se nám dvěma naskýtá příležitost osvědčit Caesarovi naši loajalitu.“

Mithridatés dlouho neříkal nic, pouze Antipatrovi jeho pohled opětoval. Stan zvolna nasákl výhrůžným tichem vojenského ležení. „Domníváš se tedy, že to riziko za to stojí?“

„Jinak bych se sem netrmácel.“

„Opravdu věříš, že zvítězíme?“

„Nade vší pochybnost.“

Mithridatés znatelně zaváhal. Napil se, nespokojeně zafuněl, zpocené čelo si otřel hřbetem ruky.

Antipatér vstal. „Dost bylo řečí, přemlouvat tě nebudu. Já se zítra za úsvitu obořím na město veškerou svou silou. Ty se ke mně přidej, chceš-li – ne-li však, já se s tebou o kořist a Caesarovu přízeň dělit nebudu.“ Dokráčel ke vchodu, odhrnul stanovou plachtu.

„Zadrž!“

Antipatér se musel usmát. Znal lidi natolik, aby proti nim dokázal využít i jejich vlastní hříchy – v případě tohohle pohana jeho chamtivost. Obrátil se. Tázavě pozvedl obočí. „Ano?“

„Do Hádu s tebou, Antipatre. Měli pravdu, jsi nebezpečný člověk. Ale ať je po tvém: zítra zaútočíme na Pélúsion bok po boku. Každopádně tě varuji!“

„Jakže?“

„Při prvním náznaku, že se mě pokoušíš podrazit…“ Nedokončil. Ani nemusel.

„Pochopitelně,“ usmál se Antipatér a sáhl po džbánu. „Ještě víno?“

Antipatér se vydal napříč táborem. Hlava mu třeštila, byl vyčerpaný. Dal by deset zlatých talentů za trochu spánku, ale bude si muset nechat zajít chuť. Zvykl si rozehrávat nebezpečné hry a teď už nemohl couvnout. Musel ještě mnoho zařídit a zbývalo sotva pár hodin. Než nad obzorem rudě vzplane úsvit a válka se znovu rozhoří.

Dosud viselo nad bojištěm ticho. Střely se s rachotem nezakusovaly do cihlových zdí, umírající nesténali, z čepelí mečů se otřela krev. I syrští žoldnéři se posléze přestali shánět po chlastu a děvkách, nebo aspoň po někom, komu by mohli zlámat čelist. Svět umlkl a prostým vojákům nadešel po všem tom vraždění zasloužený odpočinek. Kdo nevyfasoval hlídku, zabalil se co nejhlouběji do přikrývek, aby neslyšel pískot všudypřítomných komárů. Hned za ležením začínala poušť, tmou se plížili šakali.

Antipatér se s povzdechem zadíval směrem k městu, které trčelo z mokřadu proti hvězdnému nebi jako zjizvená hrouda hlíny. Za ním šumělo přestárlé Středozemní moře. Nil se směrem na západ rozléval do široké delty, kterou sytil jako nějaký dobromyslný bůh. Tady před branami ale bohatství a hojnost končily, tady se zeleň vsakovala do písku a nenávratně v něm mizela. Tady před branami hltal písek už šestý den krev.

„Můj pane…“

Obrátil se po hlase. „Malachiáši? Copak se děje?“

„Zlé zprávy.“ Příchozí se zarazil. V očích zúžených nevyspáním se mu zalesklo světlo dohasínajícího ohně. Byl to nevysoký, houževnatý muž v černé kroužkové zbroji. Nadvakrát zlomený nos, ostře řezané rysy, tvář porostlou hrubým strništěm. Velel Antipatrově osobní gardě a sloužil mu i jako pobočník – pravá ruka, které ovládá stejně dobře meč i pero.

„Jak moc zlé?“

Voják uhnul pohledem. Potřásl hlavou. „Předčilo to naše nejhorší obavy. Posily Egypťanům podle všeho dorazí už zítra před soumrakem. A pokud do té doby…“

Antipatér zaťal pěsti, hrdlo se mu sevřelo. Připadal si náhle nenapravitelně starý, napříč hrudí se mu rozlil chlad. Odvrátil se. S náhlým zaujetím si počal prohlížet špatně zatlučený stanový kolík, prověšenou plachtu a naklánějící se tyč. „Budiž…“ hlesl bezbarvě. „Ale to nic nemění na tom, že za úsvitu zaútočíme.“

„Ehh?“ Malachiášovi poklesla čelist. „Až se tohle dozví Mithridatés…“ Bezmocně rozhodil rukama. Bylo v tu chvíli vidět, že na levačce mu chybí dva prsty. „Bez něj nás zkrátka není dost a…“

„A?“

„Vím, že ses neptal na můj názor, ale snad by přece jenom bylo rozumnější…“

„Jenže já se nemůžu stáhnout!“ vybuchl Antipatér, „chápeš to? V jednom měl ten zatracený pohan pravdu. Ještě před bitvou u Farsála jsem byl Pompeiův člověk. A teď Caesarovi nesmím poskytnout sebemenší záminku, aby o mně začal pochybovat.“

Malachiáš neřekl nic. Pouze svraštil čelo a ustarané vrásky kolem úst se mu prohloubily. Ztěžka si povzdechl.

„Svolal jsi důstojníky do štábního stanu?“

„Hmm,“ přitakal nepřesvědčivě Malachiáš.

„Dobře, čili…“

„Můj pane, prosím. Pořád ještě máme na výběr…“

„Stačí!“ uťal ho Antipatér. „Už jsem rozhodl. Ať mi donesou moji zbroj, štít, kopí a meč.“

Malachiáš si znovu povzdechl. Nešťastně pokrčil rameny. Otočil se na patě a pospíšil splnit rozkaz.

Antipatér si promnul unavené oči. Zívl. Na spánek si ještě nějakou chvíli počká. Toho pohana přesvědčil. Zbývalo přesvědčit vlastní muže.

Rozhostilo se ticho. Zjizvené, vyčerpáním pobledlé tváře důstojníků postrádaly jakýkoli výraz. Jen čelisti se zaťaly a bezkrevné rty nesouhlasně semkly. Nikdo však nic neřekl. Nikdo se Antipatrovi neodvážil vzdorovat.

Načrtl jim plán útoku a teď si jednoho po druhém vyzývavě měřil. Odvraceli zrak, klopili hlavy. Antipatér chápal jejich obavy i jejich zlost. Sám měl o výsledku bitvy pochybnosti. Jako jediný je ale nesměl dát najevo. Vsadil všechno, co měl, a život nedává druhou šanci. Úspěch nebo pád. Vržené kostky se rozkutálely po stole.

Pojednou se střetl s něčím zarputilým pohledem. „Ano, Jorame?“

Voják si odfrkl. Jeho nehybné oči byly ocelově šedé a studené jako podzimní moře. Nebyl vyšší než Antipatér, pouze dvakrát širší v ramenou. „Můj pane,“ znělo to téměř opovržlivě, „víš lépe než já, že pokud se k nám ten zatracený pohan nakonec nepřipojí…“

„Tak co?!“ zavrčel Antipatér.

„Tak nás nezachrání ani milost Boží.“

Joram byl vynikající voják. Když se v bitvě někam postavil, nedokázala s ním hnout ani setnina nepřítele. Hruď mohutně vyklenutá, záda jako býčí hřbet a paže tlustší než stehno zralé ženy. Antipatér jednou zahlédl Jorama uprostřed půtky, kterak se napřáhl a obyčejným jednoručním mečem přesekl ozbrojeného chlapa vejpůl. Jenže krom toho se Joram rád napil. A někdy nedovedl držet jazyk za zuby.

Ticho se nebezpečně napjalo a prasklo. „Nepokoušej mě, Jorame!“ Antipatér zaskřípěl zuby. „Máš se starat o vojenskou stránku věci. Vyjednávání se spojenci laskavě přenech mně.“

„Hmm.“

„Hmm – co?“ osopil se na něj Antipatér.

Lhostejný výraz ve vojákově tváři se nezměnil. Pouze žvýkací svaly na čelistech mu naběhly jako zaťatá dětská pěst. Dlaní si promnul mohutný, hustými chlupy porostlý zátylek. „K vojenské stránce tedy. Znamená to, že Pélúsion musíme dobýt ještě před soumrakem?“

Antipatér se zamračil. Joram mu sloužil už pětadvacet let a přes veškeré své chyby byl oddaný až za hrob. Neuměl sice číst ani psát, ale znal svoje řemeslo a myslelo mu to rychle. „Ano,“ přisvědčil neochotně.

„Ještě jsme ani nestihli dobudovat valy a okopy. Hradby jsou pevné a nepřítel odhodlaný.“

„To se nedá nic dělat.“

Joram nespokojeně přenesl váhu z nohy na nohu. Svraštil čelo, mimoděk sevřel obrovité pěsti. „Bude to znamenat velké ztráty.“

„Nejspíš.“

„A morálka mužů je mizerná. Mnozí nesouhlasí, že jsme vyrazili na pomoc pohanským psům.“

Antipatér dokráčel až těsně k němu. Oči mu hněvivě planuly. „Co tím chceš říct?“ vyprskl mu do tváře.

„Chci jen vědět,“ zafuněl Joram, „že sis to celé dobře promyslel. A že za tebe nenasazuji krk zbůhdarma.“

Antipatér si skousl spodní ret. Pokýval. „Na to máš právo: budiž. Můžu já se spolehnout, že udržíš přidělené pozice?“

Joram pokrčil rameny, což bylo v jeho případě obzvlášť výrazné gesto. Šupinová zbroj se zavlnila, studeně zachřestila ocel. Pomalu potřásl hlavou na souhlas.

„Dobře. A stejně tak ty se můžeš spolehnout, že zvítězíme.“

Antipatér se obrátil a s rukama založenýma za zády přešel kolem řady velitelů tam a zpět. Pod podrážkami sandálů mu zakřupal písek. „Ještě nějaké připomínky? Ne-li, vraťte se ke svým oddílům. Čas kvapí a čeká nás práce.“

Spoře osvětlený štábní stan se postupně vyprázdnil. Zapleskala plachta. Vítr s sebou od pobřeží přinesl pach soli, hnijícího dřeva a uhynulých ryb. Antipatér s Malachiášem se po sobě beze slova podívali. Tmou nad východním obzorem prosákl první krvavý náznak rána.

Svítalo. Nebe vybledlo a noc se počínala drolit. Temné obrysy se postupně odlupovaly z jednolité masy, stíny v písečných přesypech se zahemžily. A bylo jich pohříchu víc než obvykle. Planoucí divoké oči, přilbice, kopí a meče. Osm tisíc ozbrojenců se tiše kradlo k městu.

Pak se první paprsek natáhl přes horizont a světlo řídké jako chuďasova polévka se rozlilo napříč plání. Z ranního oparu se sem tam vynořil shluk keřů nebo pokřivený zakrslý strom. Matně se zaleskla ocel, zatřpytil se vycíděný bronz. Zesílil zvuk dopadajících nohou, muži se dali do běhu.

Od brány se ozval vyděšený skřehotavý tón egyptské polnice. Zvuky přeskočily z místa na místo, vypukl poplach a rychle se rozhořel. Hradby se naježily postavičkami obránců. Zadrnčely napínané tětivy.

„Ať troubí do útoku!“ zahřímal Antipatér. „Vypálíme to jejich zavšivené hnízdo, jako se rána vypaluje žhavým železem. V prvním sledu chci lučištníky. Hned za nimi těžkooděnce. A támhle na pahorku obléhací stroje. Neslyšeli jste – proklatě? Tak pohyb!!“

Za výchozí bod si zvolili mělkou úžlabinu, vrstva popelu v jejím středu halila zbytky vydrancované vesnice. Pod vojenskými sandály zakřupaly žárem rozdrolené, začernalé cihly a kostry ohořelých rákosových střech. Propletli se mezi sutinami a sraženi v pevné šiky se počali sunout vpřed.

Antipatér cítil, jak se mu zrychlil tep. Po zádech stekl pramínek potu. Zbroj ho tížila, pravice křečovitě svírala ratiště kopí. Rozhlédl se. Všude kolem se jeden vedle druhého tísnili vystrašení rozdychtění muži. Záda nahrbená, čelisti semknuté, pohled vytřeštěný. Už tolikrát se ocitl uprostřed bitevní vřavy, a přece věděl, že se toho svírání v žaludku nikdy nezbaví. Že si na něj nikdy nezvykne.

„Drž se u mě, můj pane,“ šeptl mu do ucha Malachiáš. Obklopoval je tucet gardistů v tmavých kroužkových pancířích, s tmavými chocholy na špičatých helmách.

Antipatér kývl hlavou a hned si uvědomil stravující neklid, který se mu rozléval do údů. Svaly na lýtkách sebou zazmítaly, napětí se téměř nedalo snést. Zatoužil divoce se rozběhnout. Zaútočit nebo utéct – na tom nezáleželo.

Ještě pod rouškou tmy se vyplížili z nedalekého tábora opevněného po římském vzoru. Otroci za nimi vlekli a tlačili římské obléhací stroje. Pohané jednou provždy změnili způsob vedení války a kdo se tomu nepřizpůsobil, byl rozdrcen a semlet.

„Už se dostali na dostřel?“ Antipatér zaslechl ve vlastním hlase nervózní tón.

„Těžko říct,“ pokrčil Malachiáš rameny. „Ale brzo to vypukne…“

Vzdálenost k hradbám se neúprosně zkracovala. Vpředu proutěné zástěny o výšce dvou sáhů. Pak dvě řady střelců. Potom arabská pěchota se žebříky. Nakonec do zbroje zakutí židovští kopiníci. Tak si aspoň Antipatér celou scénu zkoušel představit. Ve skutečnosti totiž viděl jen nohy a záda nejbližších mužů. A zástavy třepotající se nad zvlněnou hladinou ocelových přileb.

Náhle se do chladného ranního vzduchu jako pila do masa zařízl syrový mnohohlasý svist. Z města se vzneslo mračno šípů. Stovky teninkých stínů sebou smýkly po oblouku a sesypaly se na pochodující muže.

„Štíty. Kryjte se!“

Nabroušené hroty šípů zabubnovaly do dřevěných štítů a kovově zazvonily o železo. Na mnoha místech ale hroty našly nechráněnou kůži a pronikly vojákům hluboko do těla. Vytryskla krev a z mnohých úst se vydralo bolestné zachrčení a sté-
nání.

„Opětujte střelbu! Pěchota vpřed! Útokem!“

Zvuky se slily v jedinou zběsilou kakofonii. Rozkazy. Křik a proklínání. Ječení polnic. Dusot. Řinčení oceli. Skřípění tasených mečů. Zvonění tětiv a šustění šípů, jejichž množstvím nebe potemnělo jako při náletu kobylek.

V tu chvíli se daly do práce i obléhací stroje. Cihlové hradby zasypalo kamení vrhané balistami a katapulty a přispělo tak svým dílem k všeobecné zkáze. „Rozestupte se! A teď žebříky! U vousu veleknězova – pobijte je všechny!“

Svět sebou škubl. Dosud zvolna a spořádaně pochodující masa jako by ztratila poslední zbytky příčetnosti. Muži se s křikem rozeběhli. Sesypal se na ně déšť střel. Šiky prořídly, ale to jen umocnilo jejich zběsilé odhodlání.

Hrstka odvážlivců doklopýtala k úpatí hradeb. První žebřík podpíraný desítkami rukou se vztyčil. A rychle opět klesl. Paže ochably, nebožáci prošpikovaní šípy popadali kolem. Vzápětí se však přivalila další vlna, mohutnější než ta předchozí. Vzpínajících se žebříků byl rázem tucet. Někoho srazil kámen. Jiný vzplál jako pochodeň, když ho zalila hořící smola. Pár dalších se ale vyhouplo na cimbuří. Železo zachřestilo, meče se střetly, mrtví se hroutili jeden přes druhého a všude tekla krev.

Už se zdálo, že ten jediný živelný, zuřivý nápor postačí. Že obrana se zlomí a do města vpadne zkáza. Jenže tu znenadání zazněl polní roh. Nedaleká brána se rozvalila a z jejích útrob se vyřinuli ozbrojenci jako hnis z otevřené rány. Nepřítel vycítil příležitost k protiútoku a obořil se na vetřelce veškerou svou vyzáblou silou.

Jezdci se míchali s pěchotou, sráželi se a jeden po druhém šlapali. Bylo jich však mnoho. Byli vyhladovělí a plní touhy po pomstě. Přehrnuli se přes první písečný násep. Hnali se dál. V rukou kopí, meče a sekery.

Na Antipatrovo levé křídlo dolehl strach. Polnice vyděšeně zakvílely, rozkazy si protiřečily. „Řadu – zpropadeně! A pomalu, krok za krokem… Musíme se stáhnout, než nás přečíslí.“ Zmatené muže zasypala další salva šípů. Šiky se srazily.

Židovské oddíly už prve roztříštěné se pod náporem zachvěly. A počaly se drolit jako hliněný břeh, na který se obořila rozvodněná řeka.

Malachiáš chytil Antipatra za rameno. „Kde je Mithridatés a jeho muži?“

Ocitli se na mírném návrší a měli tak skvělý výhled na počínající zkázu. „Opozdil se. Bůh ho proklej…“

„Zavel k ústupu, nebo nás tu pobijí do posledního muže.“

Antipatér zaťal zuby v bezmocném vzteku. „Pořád ještě se můžeme udržet,“ procedil mezi zuby, „když nasadíme zálohy a z pravého křídla…“

„Marná naděje,“ přerušil ho Malachiáš, „to nebude stačit. Břicho armády je rozpárané – vidíš? Egypťané už se prosekali napříč a teď je nemá co zastavit. Bez Mithridatových žoldnéřů nás není dost a… Pozor, můj pane!“

V tu chvíli Antipatér zaznamenal koutkem oka pohyb, na pozadí hlomozící bitvy nabylo tvaru jediné tenké zašustění. Čas klopýtl ve svém překotnému běhu a tekl pojednou málem lenivě. Vzduchem se mihl šíp a mířil přesně. Malachiáš se vrhl vpřed – pohybem rychlejším, než by to kdy Antipatér považoval za možné. Sevřel ho v pase, smýkl jím stranou a na podupanou písčitou zem.

Antipatér hekl, převalil se, pád mu z plic vyrazil dech. Zvedl se a pomohl na nohy i Malachiášovi. „To bylo na poslední chvíli,“ prohodil uznale a kývl.

Jeho pobočník chtěl něco odpovědět, ale z tváře se mu vytratila veškerá barva. Podklesl v kolenou. Teprve teď si Antipatér všiml opeřeného dříku trčícího Malachiášovi mezi žebry. Po kroužkové zbroji stékala krev.

„Sem… rychle! Pomozte mi někdo.“ Antipatér k Malachiášovi přiskočil a podepřel ho. „Vydrž, najdeme ti ranhojiče… Vy dva,“ ukázal prstem na zmatené gardisty. „Dostaňte ho odsud!“

Malachiáš se rozkašlal, na rty mu vychlístla rudá pěna. „O mě se nestarej… zachraň hlavně ty chlapce, co ti támhle dole umírají…“

Antipatér přikývl a odvrátil se. Mráz se mu rozlil po páteři, útroby sevřela beztvará hrůza. Stál tam s rukama zamazanýma přítelovou krví uprostřed bitvy, která byla ztracená. Mithridatés ho zradil. Nad jeho táborem viselo posměšné ticho. Slíbil, že se k útoku přidá, a nepřidal.

Antipatér zaskřípal zuby. Zvykl si rozehrávat nebezpečné hry, přepínat strunu a konečně tedy… „Šimone!“ křikl na nejbližšího z důstojníků, „stáhni muže zpátky k vypálené vesnici. Přeskupíme se a zkusíme jejich nápor zadržet tam.“

Klopýtavě se dali na ústup. Zahvízdaly šípy, zařinčela ocel. Nepřátelé rozprášili celé levé křídlo a zjevně se s tím nehodlali spokojit. Antipatér spatřil skupinu egyptských hrdlořezů s dlouhými meči, kterak se prosekávají přes jeho muže, jako by si klestili cestu rákosím.

Kolem Antipatra se semkli jeho gardisti. „Tady už nic nezmůžeme. Musíme zpátky do tábora. Můj pane, pospěš si…“

Antipatér chtěl něco namítnout, jenže to už mezi ně vpadli protivníkovi vojáci a na řeči náhle nebylo kdy. Vztekle zachrčel, ukročil, štítem odrazil hrot meče. Ohnal se kopím. Přetočil se, bodl. Zbraň se zabořila hluboko do břicha. Chlap zalapal po dechu, vypoulil oči a po zádech se svalil mezi spolubojovníky. Kopí, které v něm zůstalo trčet, přitom stáhl s sebou a vyškubl Antipatrovi ratiště z ruky.

Idumejský generál sklouzl naučeným pohybem k pasu. Dlaní nahmátl jílec meče. Čepel zazvonila, když rozmáchlým pohybem tasil. Přikrčil se, vykryl další útok. Na oplátku sekl toho bídáka do nohy. Ostří hladce prošlo masem, zarazilo se o kost. Vychlístla krev, Egypťan zakvičel jako podřezávané jehně. Antipatrův meč se mu zabořil pod dolní čelist. Chrčení okamžitě zmlklo, dech se vytratil, po člověku zbyla jen beztvará mrtvá masa.

Antipatér ucouvl. Očima přelétl bojiště. Nepřítel je na zdejším úseku přečíslil téměř trojnásobně a jeho těžkooděnci kolem padali jako mouchy. Pak spatřil Jorama.

Tyčil se tam uprostřed zmateně pobíhajících mužů s nohama pevně rozkročenýma, nehybný a neochvějný jako poslední opěrný bod. Byl vyšší než většina ostatních a dvakrát širší v ramenou. Studené šedivé oči hleděly lhostejně a bez výrazu. Mohutnou čelist jako by mu někdo vytesal z kamene.

Obořili se na něj ze všech stran. Tři, potom čtyři, nakonec půl tuctu. Neucouvl. Neustoupil ani o píď. Čelil přívalu jejich ran s chmurnou odhodlaností útesu bičovaného mořským příbojem. Štít měl otlučený, šupinovou zbroj zprohýbanou, z čela se mu řinul pot, přes tvář se mu táhla dlouhá rudá linka. Ale jeho obrovitá paže se neúnavně rozmachovala a dopadala. Rozmachovala a dopadala. A životy kolem Jorama zhasínaly, jako by utínal knoty.

„Jorame, zešílel jsi?“ zařval na něj. „Sám celou armádu nezadržíš… Přišli jsme už o dost mužů… Zpátky!“

Prošedivělý důstojník jen pohrdavě zafuněl a dalšího útočníka srazil do prachu. Useknutá hlava se odkulila. „Jdi si, kam chceš,“ zavrčel v odpověď. „Moje místo je tady!“ Pozvedl štít, ohnal se mečem. Z rozpáraného břicha se vyvalily pletence střev. Egypťan ještě naposledy zaskučel a pak už se jeho duše zatřepotala a vytratila jako rozfoukaný dým.

Antipatér ucouvl o dalších pár kroků. Šiky se rozdrobily a bitva se změnila v osamělé potyčky muže proti muži. Přikrčil se, nastavil štít. S jekem se na něj vyřítil další z Egypťanů, v rukou svíral velikou sekeru. Bronzová hlavice se zaduněním udeřila.

Antipatér zavrávoral. V rameni mu něco prasklo. Na složité úvahy ale nebyl čas. Zabij, nebo budeš zabit. Ohnal se mečem a pak ještě jednou. Protivník se pokusil odrazit ránu topůrkem, byl však příliš pomalý. Čepel se zasyknutím proťala vzduch a pak i krční tepnu. Vyšplíchl krvavý oblouk, písek pod nohama se jim pomalu, ale jistě měnil v rudé bahno.

„Můj pane…“ po boku se mu ocitl jeden z gardistů a ztěžka lapal po dechu. „Drž se u mě… zkusím tě… dostat do bezpečí.“

„Bezpečí?“ vyplivl Antipatér. „Radši mi sežeň pár chlapů. Chci se probít zpátky na pahorek.“ Zakrváceným mečem máchl směrem k Joramovi.

„Ale můj pane…“

„Už jsem řekl!“

Postupovali sice zvolna, píď za pídí, zato neúprosně. Hrstka gardistů pomíchaných s těžkooděnci se brzy rozrostla na dva tucty.

„Hrom do tebe…“ zasípěl Antipatér, když se konečně prosekal k Joramovi. „Co teď? Máš nějaký nápad, jak pokračovat v téhle krvavé strkanici?“

Joram si odfrkl. Odrazil útok. Bodl. „Pokud dokážeš zadržet jejich nápor… Shromáždím pár kopiníků, dole ve vesnici seberu zálohy… Mělo by to stačit na obchvat.“ Rozmáchlým gestem naznačil, co má na mysli.

„Dobře. Ale pospěš si.“

„Hmm,“ v Joramově pokývnutí bylo cosi málem pohrdavého. „Vy dva – se mnou!“ ukázal prstem. Odvrátil se. Prosmýkl se mezi bojujícími muži a pospíšil pryč.

„Upaluj,“ procedil Antipatér mezi zaťatými zuby, „trochu času ti dát můžu. Ale moc ne…“ Znovu pozvedl zakrvácený meč. A pustil se do práce.

Bylo to jako úder kladiva na odkrytou hlavu. Joram zasáhl nepřítele z boku. Tři stovky židovských těžkooděnců sražených v pevnou falangu vpadly mezi roztroušené Egypťany. Útok je rozštěpil a rozmetal po planině. Někteří se s hrůzou vrhali zpátky k hradbám. Ostatní začal Joram metodicky pobíjet.

„Za mnou!“ zahřímal v tu chvíli Antipatér a zatočil mečem nad hlavou. „Ve jménu Hospodinově, za mnou!“ A pak, aniž čekal, zda se k němu přidají, se rozběhl dolů po svahu. Možná byl o dvacet let starší, ale na tom nezáleželo. Stačilo, že slyšel, jak se mu ženou v patách. A ucítil, jak se mu burácení dusajících nohou převrací v hrudi. Jak mu rezonuje s tepem srdce. Převalili se přes roztříštěné zbytky pelúsijské armády. Kopí je srazila, boty pošlapaly. Běželi dál. Obrana se drolila. Nepřátelé jen stěží stačili zavřít brány. Zasypaly je šípy, ale zastavit je to nemohlo. Kdosi vztyčil odhozený žebřík. První muži se vyhoupli na hradby. Z ochraptělých hrdel se vydral vítězný křik.

A tehdy, jako by jen vyhlížel ten nejpříhodnější okamžik, zaútočil konečně i Mithridatés. Trubky zaduněly. Žoldnéřské sbory se ze svých pozic na západě obořily na město.

Tak přece, pomyslel si Antipatér. Zpomalil, zastavil se. Náhle si připadal úplně otupělý. Paže mu bezvládně poklesly podél těla, ruce se vyčerpáním roztřásly. Zatmělo se mu před očima, zavrávoral. V čerstvých šrámech zaštípal pot.

Rozhlédl se. Bojiště kolem bylo poseté těly raněných a padlých. Vzpomněl si na Malachiáše a hruď mu naplnila úzkost. Kostky se dokoulely. Dosáhl, čeho si zamanul, a zaplatil za to. Uspěl a Pélúsion bylo jejich. Jenže tím to pochopitelně nekončilo.

Ještě před soumrakem sem dorazí Alkibiadés a jeho odpočatých deset tisíc. Pak si budou muset pospíšit k Alexandrii a doufat, že se jim podaří vysekat Caesara z obklíčení.

A potom…

Ale jedno po druhém! přerušil se Antipatér. Do vědomí se počala vkrádat chladná příčetnost. Nejdřív je třeba potrestat ve jménu Božím ty, kteří se mu odvážili vzdorovat. Pro výstrahu prolít jejich krev, vydrancovat domovy a znásilnit ženy…

A také pohřbít vlastní mrtvé.

Dávný protivník

„Mimoto bylo Caesarovou obecně rozšířenou politikou nejen plně amnestovat bývalé Pompeiovy spojence, nýbrž je i bohatě odměnit.“

(Solomon Zeitlin: Vzestup a pád Judského státu)

[květen roku 47 př. Kr.]

Antipatér nervózně přecházel přijímací halou. Stmívalo se, ale ani sporé roztřesené světlo lamp nedokázalo zakrýt, jak je palác potlučený. Půlroční obléhání vykonalo své a narychlo vyspravené byly jen hlavní nosné zdi. Mnohde se táhly dlouhé praskliny, jinde se vydrolila omítka a na puklém, trámy podepřeném sloupu zahlédl Antipatér krvavé stříkance. Jen se zametáním prachu si dal kdosi záležet a vojenskými podrážkami okřesaná dlažba byla pečlivě vyleštěná. Jinak to tu ze všeho nejvíc připomínalo staveniště ztichlé po náročné šichtě.

Antipatér nakoukl do vedlejší chodby. Od podlahy ke stropu se tam vršily papyrové svitky – slavná díla velkých myslitelů, která nezřídka existovala v tomhle jediném posledním opisu. Necelých pět tisíc – připomněl si Antipatér – víc se z hořící Alexandrijské knihovny zachránit nepodařilo. A věru pramálo záleželo na tom, zda nedalekou budovu zapálil nedopatřením Achillás, nebo ustupující Caesarovi legionáři. Po největší pokladnici lidského vědění zůstaly jen začernalé sutiny.

Antipatér znovu přešel halou. Caesara každopádně vystihovalo, jak málo se nechal nedávnými událostmi znepokojit. Vojáci žijí, aby umírali, je to jejich práce. Paláce se opraví. A knihy? Však on někdo napíše další. Ne snad, že by mu na ničem z toho nezáleželo, pouze si z ničeho nedělal těžkou hlavu.

Caesara očividně netrápil ani nějaký ostych nebo rozpaky. Uvítání, jaké připravil Antipatrovi s Mithridatem po bitvě na Nilu, kdy společnými silami rozprášili Ganymédovy sbory, bylo v tom směru příznačné. Nejmocnější muž světa neztrácel čas zdvořilostmi. S oběma si potřásl rukou, prohlásil něco ve smyslu: díky za pomoc, hoši, ale mám naspěch, ještě se uvidíme. Vyskočil na koně a cvalem odjel.

A tak za ním teď dorazili do Alexandrie na hostinu. Pod šarlatovou, zlatem protkávanou tunikou zasvědily Antipatra čerstvé stehy. Bezděky se podrbal a bolestí sykl. Z Egypta si odveze pár hezkých nových šrámů a pohmožděnin. Zbroj nezbroj – bitvy se málokdy obešly bez zranění a po více než třiceti letech válčení byl Antipatér posešívaný jako plášť potulného filosofa.

Účastně kývl Malachiášovým směrem. Šíp se naštěstí podařilo vyjmout a pobočník se rychle zotavoval. Byl dosud mrtvolně bledý a ruku na poraněné straně nosil na pásce, přesto trval na tom, že Antipatra doprovodí. Seděl na kamenné lavici u zdi skrytý ve stínech a jak bylo jeho zvykem, na kolena si položil pochvu s mečem.

„Copak, můj pane. Obavy?“

„Hmm.“

„Říkám ti: Caesar si tě do paláce pozval jen proto, aby tě mohl přivítat s patřičnou okázalostí.“

„A?“