THE EXTRAORDINARY DISAPPOINTMENTS

OF LEOPOLD BERRY

Copyright © Ransom Riggs, 2024

Titulní strana a štítek Headcase Design,

nálepka kojota na a žeton na © Matt Griffin, 2024

Translation © Bronislava Grygová, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-591-1

ISBN mobi: 978-80-7689-592-8

Pro Tahereh

1

Leopold Berry se snažil ignorovat mývala na stromě za oknem, ale nedařilo se mu to, stejně jako mnoho jiných věcí v jeho životě. Větev se sedícím mývalem byla dokonale v jedné rovině s hlavou muže, kterého měl Leopold poslouchat – muže, jenž Leopoldovi právě položil otázku, kterou fakticky neslyšel. Jako by se ho mýval snažil rozptýlit naschvál. Dvakrát skoro ze stromu spadl, ale nakonec se na tu větev s námahou a zaťatými drápy vždycky znovu vyškrábal. Právě teď mu vyšlehly z ocasu plameny.

Leopolda napadlo, že by bylo přirozené nasměrovat pozornost obou dalších přítomných, jeho otce a tazatele, na hořící zvíře, čímž by vysvětlil, proč byl v posledních několika minutách tak nesoustředěný. To ale samozřejmě udělat nemohl, protože mývalův ocas ve skutečnosti nehořel. Mýval tam totiž vůbec nebyl.

Podobné věci se Leopoldovi občas stávaly.

Když mu bylo dvanáct, psychoterapeut mu řekl, že má bujnou fantazii – že vidí podivné a nemožné věci v těch chvílích, kdy si ze všeho nejvíc přeje ze svého života utéct. Kdysi ho podobné epizody disociativní poruchy identity sužovaly, ale od té poslední uběhla už léta. Pak, před týdnem, Leopold viděl, jak jeden malý dešťový mrak vláčí v Hollywoodu po chodníku nějakého uštvaného pouličního prodavače ovoce. Týden předtím zůstal trčet v dopravní špičce a oknem auta sledoval muže, jak si vytrhl z pusy zub, strčil jej do parkovacího automatu a v chodníku pod ním se udělala prasklina. Muž se kradmo ohlédl, vlezl do té díry a zmizel těsně před tím, než se mu uzavřela nad hlavou. Ale tyhle epizody byly krátké a Leopold pokaždé ukonejšil sám sebe, že není proč se znepokojovat. Kdo se sem tam v dopravní zácpě nenechá unášet nějakými představami?

Jenže teď ten mýval.

Tahle epizoda trvala déle než ta s tím chlapíkem a jeho zubem nebo ta s prodavačem ovoce, což bylo zneklidňující a v dané chvíli mimořádně nevhodné. Zoufale si přál, aby se ten mýval, který tam ve skutečnosti nebyl, prostě ztratil.

A pak mýval nevrle švihl hořícím ocasem a zmizel.

Schůzka neprobíhala dobře ani předtím, než se mýval objevil. Leopold neměl v úmyslu otrávit tazatele, bodrého staršího muže v golfovém oděvu, který se zprvu usmíval, ale teď se zdálo, že i on si přeje být někde jinde. Nechtěl naštvat ani Richtera, svého vysokého robustního otce, který seděl v křesle vedle Leopolda a tiše se o něj pokoušela mrtvice. Šedý oblek, který si musel Leopold vzít na sebe, byl na některých místech volný a na jiných ho zase škrtil. Cítil, že jeho jindy bledá kůže září jasně červenou. Většinu předem připravených odpovědí, které ho otec přiměl naučit se nazpaměť, zapomněl, a ty, které si pamatoval, zněly nepřirozeně. A teď dokonce dovolil, aby uplynulo šest sekund mučivého ticha, zatímco hleděl oknem na neexistujícího mývala.

Leopold znovu upřel zrak na muže za psacím stolem.

„Pardon, mohl byste tu otázku zopakovat?“

Ozvalo se zavrzání kůže, jak Leopoldův otec zabořil prsty do opěradel křesla. „Larry je jen unavený,“ procedil skrz alabastrově bílé zuby. „Chudák byl z té schůzky tak rozrušený, že v noci skoro nespal.“

Larry byla přezdívka, kterou dostal Leopold v dětství a nedokázal se jí zbavit. Larry Berry – znělo to jako nějaký vtip. Jediný člověk, který ho oslovoval jeho skutečným jménem – Leopold – byla jeho matka, a protože od ostatních to znělo cize, rezignoval a smířil se s Larrym, se jménem, při jehož vyslovení sebou cukal.

Muž pohlédl na hodinky. Na zdi hrdě visela elektrická kytara s podpisy členů nějaké slavné skupiny. „Není proč být nervózní, Larry. Jen si přátelsky povídáme.“ Zašklebil se a ten škleb měl Leopolda uklidnit. „Ptal jsem se, jaká je tvoje nejsilnější stránka. Co ti jde nejlíp?“

Leopold si odkašlal. Cítil, jak se do něj otec zavrtává očima.

„No, hmm, myslím…“

Snažil se vzpomenout si na jednu z těch nacvičených odpovědí, na něco o organizačních schopnostech a řešení problémů.

„… že to asi nevím.“

„Podle mě, Micku,“ vložil se do toho otec, „Larryho problém je v tom, že má těch silných stránek příliš mnoho. Je těžké se rozhodnout, kterým směrem napřít energii. To je prokletí rodiny Berryových!“ Jeho smích zněl jako kašlající motor.

Muž se zdvořile usmál. „Tak ti to ulehčím. Jmenuj ty nej tři.“

Leopold měl v hlavě prázdno. Viděl, jak se něco mihlo mezi větvemi stromu za oknem, ale přinutil se to ignorovat. Začaly ho svědit dlaně.

„Larry,“ sykl na něj otec. „Skromnost není na místě.“

„Já nejsem skromný,“ Leopold se zavrtěl na židli. „Já jenom… nejsem nejlepší v ničem.“

Jeho otec vydal zvuk, jako by se dusil.

„Ale no tak, to určitě není pravda,“ povzbuzoval ho tazatel.

Ale byla to pravda. Byla to ta nejpravdivější věc, jakou po dlouhé době vyslovil Leopold nahlas. Vynikal v maličkostech, které jeho otec považoval za naprosto bezcenné – v opravování svého starého auta, v hraní si s malými elektrickými věcičkami a v natáčení domácích filmů odehrávajících se ve světě jedné televizní fantasy show, která se přestala vysílat dávno předtím, než se narodil. Za tyhle bezvýznamné dovednosti se styděl, a proto se o nich nikdy ani nezmínil.

Muž zamrkal. „Bez obav, v hledání skrytých talentů jsem dobrý.“

„V to doufám,“ zamumlal Larryho otec.

Podle Richtera Berryho existovaly na světě dva druhy lidí – vítězové a poražení. Aspoň to tvrdil ve své první knize Myslete jako vítěz, která ho katapultovala do pozice úspěšného kouče, profese, která mu dokonale seděla, protože k ní z větší části patřilo křičet na lidi. A jelikož tak činil s úsměvem, šokující počet zdánlivě vyrovnaných lidí dovolil, aby je Richter Berry ve jménu sebezdokonalování káral, dělal jim kázání a ponižoval je. Byly jich plné sály a ještě mu za toto privilegium platili.

Richter byl velice pyšný na sebe a své dva nevlastní syny, Hala a Drakea. Ukazovalo se, že z Hala, kapitána středoškolského týmu zápasníků, a z Drakea, studenta druhého ročníku ekonomické fakulty Univerzity Jižní Kalifornie, budou zabijáci se širokým hrudníkem ve stylu jejich otčíma. Ale Richterovi dělalo starosti – a to už léta – že z jeho biologického syna, hubeného, zasněného, roztěkaného chlapce, který nevykazoval žádný zvláštní talent ani zájem o cokoliv praktického, roste… no, rozhodně ne vítěz.

Jenže Richter se jen tak nevzdával.

Nesnášel selhání v rodině, to k němu zkrátka nešlo. Svému synovi už dal několik naprosto dokonalých tipů budoucí kariéry: Larry mohl jít na práva a stát se právníkem (nejlépe podnikovým); mohl jít na ekonomickou a dát se na dráhu manažera (cílem bylo Fortune 500); mohl studovat finance a spravovat jmění anebo se věnovat investičnímu bankovnictví (ideálně u Goldmana, i když klukovi to s čísly vůbec nešlo, takže tahle dráha byla z těch tří nejnepravděpodobnější). Stačilo jen, aby si Larry jedno z toho vybral, a jako mávnutím kouzelného proutku by ze strany otce získal neskutečnou podporu a pomoc. Richter, syn chovatele prasat z nuzného města na Středozápadě, který se sám vypracoval, by dal všechno, kdyby měl v sedmnácti takovou možnost. Ale chlapec byl jako kočka – zvláštní, líný a vycvičit ho bylo téměř nemožné. Jeho matka na něj byla příliš hodná, takže teď, aby to Richter vykompenzoval, musel na něj být tvrdý. Larry dal už víc než najevo, že na sebe nikdy tvrdý nebude, že kdyby to jen trochu šlo, strávil by zbytek života s hlavou v oblacích a nedokázal by absolutně nic. Takže když si po bezpočtu přednášek a kázání Larry stále ještě nevybral svou životní dráhu, Richter najal (velmi drahé) služby nejlepšího soukromého poradce pro volbu povolání v Los Angeles, člověka, který jako zázrakem dostal trojkaře bez talentu na Harvard a zlotřilé delikventy z bezvýznamných rodin na Stanford. Bylo úžasné, že si na ně našel čas. A teď, nejspíš jemu naschvál, syn hází tuhle zlatou příležitost do záchodu.

„A co test studijních předpokladů?“ zeptal se Richter.

Neprůstřelný úsměv tazatele ochabl. „Moc nepomohl, bohužel.“

Mýval se vrátil na větev, jednu nohu natáhl směrem k obloze a soustředěně si olizoval přirození.

„Larryho výsledky nebyly zrovna… přesvědčivé. Nenaznačují žádné větší vlohy pro jeden obor, což ale není nijak neobvyklé. Pokud jde o ten test, Larry dosáhl v každé měřené věci dokonalého průměru.“ Vypadal skoro, jako by to na něho udělalo dojem. „S tím jsem se ještě nesetkal.“

„Chcete tím naznačit,“ řekl Richter rozzlobeně, „že je dokonale průměrný?“

Poradce zaváhal. „Myslím, že podobné výsledky poukazují na limity testování, ne na omezenost vašeho syna. Právě proto si zveme potenciální klienty k důvěrnému rozhovoru.“ Slovo potenciální viselo ve vzduchu. „Můžu ti pomoct, Larry. Ale nejdřív ke mně musíš být upřímný.“

Přestaň mi říkat Larry, pomyslel si Leopold.

Poradce si prsty podpíral bradu. „Zapomeňme na chvíli úplně na školy a kariéru. Tohle je nejdůležitější otázka: Co máš rád? Co tě baví?“

Instinkt Leopoldovi velel reagovat naučenou odpovědí, ale v očích toho muže se objevila laskavost, kterou nečekal. Zdálo se, že ho doopravdy poslouchá. Leopold si nedokázal vzpomenout, kdy naposledy nějaký dospělý tohle udělal. A tak se rozhodl pro něco, co před svým otcem skoro nikdy nedělal: říct cosi podobného pravdě.

„No, myslím, že bych mohl být dobrý jako filmový střihač,“ spustil Leopold. Nenašel odvahu říct režírovat filmy a střihač znělo jako něco dosažitelného, a přesto úctyhodného.

Muž se naklonil a pokýval hlavou.

„Pomýšlel jsem, možná… na filmovou akademii.“

Otec máchl rukou ve vzduchu. „Čtyři roky flákání.“

„Vlastně by to mohlo být perfektní,“ řekl poradce. „S tím už se dá pracovat.“

Leopold pocítil v hrudi malou jiskřičku naděje. Jako by se mohl celý jeho život změnit a před ním se otevíraly dveře, o kterých ani netušil, že tu jsou. A pak ten muž pravil: „Měl bys zvážit právo v zábavním průmyslu. Pro filmová studia pracují někteří z nejlépe placených advokátů, jaké znám.“ A když začal popisovat úžasný dům v Malibu, který jednomu z takových borců patří, Leopoldovi začalo zvonit v hlavě a oknem viděl něco, co už dál nemohl ignorovat – mýval, teď už celý v plamenech a poskakující z větve na větev, zapálil strom. Jak se oheň rychle šířil korunou, vzneslo se z listí malé hejno ptáků, také v plamenech, a rozptýlilo se ve vzduchu.

Leopold ztuhl, snažil se potlačit náhlou paniku. Ne proto, že hoří strom – věděl, že nehoří – ale proto, že teď už nebylo pochyb.

Už je to tu zas, pomyslel si.

Hleděl do Sunderu.

2

„Drogy! On se mě vážně ptal, jestli nejsi na drogách!“

To bylo vše, co řekl Richter Berry svému synovi během dlouhé cesty k parkovacímu domu, a pak se ponořil do zlověstného ticha, které přerušovaly jen zvuky jeho rozčíleného dýchání. Z nosu mu vycházelo namáhavé hvízdání, jak hleděl tupě dopředu a snažil se uklidnit, aby nezačal křičet.

Během nekonečné jízdy výtahem do dusných vnitřností parkovacího domu Richter mlčel. Mlčel během celého procesu, kdy se neohrabaně snažili dostat z přecpané garáže – což bylo horší i kvůli šílené délce Leopoldova starého kombíku Volvo, který neměl parkovací senzory, pomocné kamery ani další moderní vymoženosti. Mlčel, když se Leopold usilovně snažil zaklapnout prodřený bezpečnostní pás. To, že Richter ani neutrousil poznámku o Volvu, rodinné ostudě, do které byl ochotný usednout jen, pokud bylo jeho Porsche v opravně – jako právě dnes – znamenalo, že se nepochybně chystá vybuchnout.

K platební budce dojeli bez nehody a zjistili, že dluží tři dolary pětasedmdesát centů, i když Leopold měl platný parkovací lístek, že v garáži berou jen hotovost a že kromě útržku vstupenky do kina a řidičáku je Leopoldova peněženka prázdná. Nechtěl prosit o peníze otce, aby ke kázání, které ho čekalo, nedostal jako bonus ještě přednášku na téma „Nikdy nejsi připravený“. V panice šátral v držáku na nápoje, prohledal kapsu na dveřích a popelník, který se nepoužíval, což mu vyneslo celkem tři dolary padesát, takže mu chyběl ještě čtvrťák. Ve frontě, která se za nimi tvořila, někdo zatroubil. Leopold se omluvil starší dámě v kukani, odepjal si bezpečnostní pás a vsunul ruku do mezery mezi zadními sedadly. Pořezal si prst, umazal si zápěstí od oleje a našel dva ulepené deseticenty. Vzal mince a zmuchlané bankovky a na dlaních je podal ženě.

Žena je přijala s žalostným povzdechnutím a začala počítat drobné. Věkem vypadala na mladou babičku, byla dost stará na to, aby Leopold přemýšlel, co zlého ji v životě potkalo, že musí dělat tuhle práci a vracet celý den drobné v tmavých hlubinách kancelářské budovy v Beverly Hills. Měla na sobě obnošenou zelenou vestu s nápisem Parkoviště Underground vyšitým nad jmenovkou, na níž stálo Rochelle.

V burácejícím šeru se ozval další klakson. Pod límcem stékal Leopoldovi pot. Rochelle dokončila pomalu sečítání a bez výrazu ve tváři na něj pohlédla. „Dlužíte mi niklák.“

„Já vím. Moc mě to mrzí, ale víc nemám.“ Leopold se modlil, aby pokrčila rameny a nechala ho jet, ale ona jen zírala.

Leopold to zkusil znovu. „Můžu vám ho přinést později?“

Richter si vzdychl, natáhl se přes Leopolda a podával ženě stodolarovou bankovku. Znamenalo to, že přednáška „Nikdy nejsi připraven“ je nevyhnutelná. Pokladní sešpulila rty a ukázala na nápis PŘIJÍMÁME BANKOVKY DO 20 DOLARŮ. Richter Berry stáhl pomalu ruku a pak složil peníze pečlivě do peněženky z krokodýlí kůže. Raději u sebe nosil hotovost a z principu neměl nikdy méně než sto dolarů. Z principu, o němž psal v knize Myslete jako vítěz.

„Do pěti dnů můžete zaplatit poštou,“ pronášela monotónním hlasem ta žena, „jinak váš dluh předáme agentuře pro vymáhání. Dám vám adresu.“

I ve tmě Leopold cítil, jak jeho otec brunátní.

Žena se otočila na židli, vzala list papíru, a právě v tu chvíli si Leopold všiml, že vzadu jí z vesty čouhá pár křídel. Byla šedivá, veliká asi jako batoh a složená na jejích lopatkách, peří bylo trochu pomačkané z toho dlouhého sezení.

Leopold seděl a mrkal, ve tváři mu začínalo brnět.

Jako by byl chvilku mimo. Jednu chvíli hleděl na křídla a přemýšlel, jak se přes ně asi obléká, pak sebou náhle trhl při dalším zatroubení a žena se na židli otočila opět tváří k němu. Dívala se na něj divně, když mu podávala ten kousek papíru.

Natáhl po něm ruku, oči nespouštěl z její vesty. Byl si jistý, že ta slova vyšitá nad její jmenovkou se změnila. Přibylo k nim jediné písmeno, stálo tam teď PARKOVIŠTĚ SUNDERGROUND.

Zašeptal to slovo, jeho rty je vyslovily nechtě.

Sunder.

Žena ho popadla za zápěstí. Měla ledově studenou ruku a neuvěřitelnou sílu v prstech pokřivených artrózou. Jako by se mu do kůže zabořily nějaké pařáty. Naklonila se k němu a zašeptala hlasem, který byl hluboký, chraplavý a trochu děsivý.

„Není slušné takhle zírat.“

Na rtech jí pohrávalo něco jako úsměv, který zmizel stejně rychle, jako se objevil.

Pustila ho. Vrávoravě se zabořil do sedadla. Když se zvedla závora, ozvalo se další troubení.

„Jeď!“ vyštěkl Richter a zvedl oči od mobilu, do kterého něco vyťukával. „Co je s tebou?“

Leopold vyjel a sledoval odraz ženy, který se ve zpětném zrcátku zmenšoval, až slunce zalilo přední okno a obraz vymazalo. Zatímco Richter nahlas uvažoval o tom, zda jeho syn skutečně není na drogách, Leopold čekal na skulinu v dopravě a pevně držel volant, aby jeho otec neviděl, jak se mu klepou ruce.

3

Naštěstí se zdálo, že si Richter Leopoldovy bizarní komunikace s hlídačkou v garážích nevšiml, stejně jako si nevšiml křídel – protože tam samozřejmě žádná nebyla.

Leopold ze zkušenosti věděl, že tyhle epizody většinou chodí po třech. Mýval byl první, příhoda v garážích druhá. Vzhledem k tomu, co je obvykle spouštělo – a jak moc si přál být kdekoliv jinde, jen ne v autě s otcem v houstnoucí dopravě – bylo zřejmé, že k třetí epizodě může dojít prakticky kdykoliv.

To nesmí připustit.

Ne dokud sedí za volantem jedoucího auta a ještě ke všemu s otcem na sedadle smrti. Vysvětlil otci, že za to, co se stalo, nemůže. Soustředil se na cestu před sebou a dělal, jako by tam Richter nebyl. Občas přikývl a předstíral, že poslouchá. Možná že tak se mu podaří dojet domů, aniž by viděl další zvířata v plamenech a anděly v parkovacích domech. Možná že tak na třicet sekund neomdlí a nenabourá se.

„Krucinál, Larry, říkal jsem ti, odboč do Fountain!“

Richterův nečekaný výkřik vytrhl Leopolda z jeho snění a vrátil ho do pravého pruhu La Cienega Boulevardu, kde právě přejel kritickou odbočku. To spustilo proslov na téma „Vždycky odboč do Fountain“, který přestál s několika přikývnutími a omluvami.

Velice brzy zjistil, že nemá cenu se s otcem hádat. Že to jen prodlouží kázání a zvedne emoce na Richterově škále o několik stupňů. Prostě to musíte vydržet a on se nakonec sám unaví. Ať už šlo o chladné přednášky nebo zuřivé výstupy, vždycky spadaly do jedné z několika kategorií, které byly tak předvídatelné, že si je Leopold pojmenoval. Poté, co vyjeli z garáže a dostali se do dopravní tlačenice, Richter spustil svou oblíbenou „Ještě nikdy v životě jsem se tak nestyděl“. Pak přešel v „Ty nemáš žádné ambice“ zklidněnou v „Copak ti není hanba“ a s elegancí virtuosa vplul do podivně sebelítostné verze „Moje chyba, že jsem tě tak rozmazlil“ – to vše proloženo úryvky z „Larry je děsný šofér“, klasiky, kterou znal Leopold nazpaměť.

Na červené Leopold cítil, že Volvo sebou trhlo a hrozilo, že zhasne motor. Přeřadil na neutrál a šlapal na plyn, aby auto nezdechlo uprostřed cesty, což by zcela jistě vyvolalo hlasitý komentář „Měl jsem tu rachotinu prodat do šrotu“ – což byla otcova přednáška, kterou Leopold nesnášel ze všech nejvíc.

Volvo – Bessie – měl Leopold strašně rád. Mělo barvu jako žloutek, bylo poseté rzí a kdysi patřívalo jeho matce. Richter pravidelně vyhrožoval, že se ho zbaví, protože je nespolehlivé, šeredné a nehodí se ke značce Berry. Fakt, že své hrozby nikdy nesplnil, byl vzácným důkazem jeho laskavosti i tichým přiznáním, že i jemu Leopoldova máma chybí, ačkoli o tom nikdy nemluvil. Leopold se domníval, že to byl také jediný důvod, proč Richter dovolil, aby Volvo dosud stávalo na příjezdové cestě.

Leopold se podíval na tachometr.

7 261 mil.

Od chvíle, kdy matka zemřela, jej nikdo nevynuloval. Leopold se nedokázal přimět k tomu, aby ten knoflík stiskl, protože její smrt spíše počítal na míle než na roky. Pět a půl roku znělo jako nekonečná, nepřekonatelná poušť. 7 261 mil mu připadalo blíž. Jen jeden dálkový let.

Občas jel Leopold na kole nebo autobusem, protože nemohl snést pohled na to, jak to číslo roste. Někdy, když nemohl vydržet v otcově domě a neměl kam jít, vyklouzl ven a celé hodiny seděl v autě, četl si nebo poslouchal hudbu. Když to bylo opravdu nesnesitelné, vytratil se v noci z domu a spal na zadním sedadle.

Zelená.

Přeřadil na jedničku a Volvo se s trhnutím rozjelo. V jisté chvíli se přednáška změnila ve výčet Leopoldových nejnovějších neúspěchů, které Richter ukazoval na prstech: Vyhazov z družstva baseballu. Zamítnutí té praxe. Jediné, co sis našel jako letní brigádu, bylo to pitomé bistro. A teď tohle –

Hrozilo, že ho neustávající opakování slova lůzr, lůzr, lůzr udusí.

Přiměl se na nic nemyslet. Ale když sledoval, jak na tachometru naskakují další míle, myslel na svou matku – a potom na Sunder.

Jedno často vyvolávalo to druhé.

4

Leopoldova matka zemřela v prosinci, netypicky horkém na Los Angeles, krátce po jeho dvanáctých narozeninách. Byla to rakovina, vzácná, agresivní a rychlá. Než jí Monica Berryová podlehla, trvala na tom, že navzdory okolnostem synovy narozeniny oslaví, a v tom chmurném období po její smrti ho pronásledoval obraz zapomenutého balónku, který se pomalu scvrkává v koutě nemocničního pokoje.

Následující léto, během pochmurného června, se poprvé objevily ty epizody.

Začal jim říkat Pohled do Sunderu.

Sunder byla fiktivní říše z televizního seriálu 90. let zvaného Maxova dobrodružství v Sunderworldu, který se vysílal a přestal vysílat více než deset let předtím, než se Leopold narodil. Bylo to v těch zamlžených týdnech po matčině pohřbu, uprostřed hektického stěhování z jejich bungalovu ve Venice do Richterova domu v Brentwoodu, kdy našel sedm kazet VHS s tímto seriálem, které byly v kartonové krabici s věcmi na vyhození. Nikdy předtím ty kazety neviděl a o tom pořadu nikdy neslyšel. Usoudil, že je to jeden z mnoha projektů, na kterých jeho matka pracovala během mládí, kdy působila jako filmová a televizní asistentka.

Vytáhl ty kazety a starý otlučený videopřehrávač. Pár týdnů mu trvalo, než přišel na to, jak připojit videopřehrávač k televizoru, a pár dalších uběhlo, než se jednou pozdě v noci ve svém novém neútulném pokoji v Richterově domě podíval na první kazetu.

Zprvu ho příběh moc nezaujal, protože Sunderworld vypadal poněkud afektovaně a lacině: toporné výkony herců, nepřesvědčivé kulisy, obraz občas nebyl ani pořádně zaostřený. Šlo o dobrodružství zdánlivě nenápadného kluka jménem Max, který se setkává s mluvícím, napolo mechanickým kojotem na vyschlém poli za sídlištěm. Kojot, usoužený a málomluvný, zmizí v oblaku ohně, ale předtím dá Maxovi zdobený klíč. Max k němu najde dveře pod dálničním nadjezdem, objeví příjemnou kouzelnou společnost skrytou ve skulinách a zákoutích Los Angeles, a pak zjistí, že není jen jiskra – jak se říká obyvatelům Sunderu, kteří mají talent čarovat – ale channeler, médium, které se rodí jednou za generaci, nadané velkou mocí, a že má za úkol chránit Sunder před škodlivými noxumy, obludnými vetřelci z Deváté říše. Max se naučí ohánět éterickým fokusérem a zbytek roku tráví tím, že likviduje v ulicích Sunderu noxumy. Používá k tomu způsoby, které jsou velmi kreativní – a překvapivě brutální – na to, že mělo jít o program pro děti.

I ve dvanácti letech si Leopold uvědomoval povrchní brakovitost Sunderworldu, ale přesto na tom pořadu a na jeho podivném LA fantasy světě bylo něco, co ho chytilo za srdce.

Netrvalo dlouho a byl tím seriálem doslova posedlý.

Sledoval Sunderworld na svém prastarém přehrávači tolikrát, až mu začal kousat pásky, přetáčel je do černých nerozpletitelných klubek, která se dala z přístroje odstranit jedině pomocí jídelních hůlek a chirurgické přesnosti. Každou epizodu si Leopold zapsal do paměti a hladověl po jasně nedokončeném příběhu. Rozhodl se, že nové epizody vymyslí on sám. Psal rukou scénáře do linkovaných bloků, sbíral kostýmy a rekvizity v sekáčích a najímal děcka z okolí jako herce. Do role Maxe obsadil svého nejlepšího kamaráda Emmeta Worthingtona, a v klubovnách a zahradách napříč LA rozvíjeli nekonečná dobrodružství Maxe a jeho kouzelných společníků. Víkendy trávili natáčením a po nocích vytvářeli monstra se znetvořenými obličeji, z nichž tryskaly fontány krve z kukuřičného sirupu. Ani jednu epizodu nedokončili, ale to nevadilo. Během té nejvíc skličující doby, jakou kdy poznal, byl Leopold šťastný jen tehdy, když se celý ponořil do Sunderu.

„Zapomeň na Fountain,“ vzdychl si nervózně otec. „Vem to po Sunset Boulevardu. Musím zkontrolovat nový billboard.“

Leopold, který se snažil objet to zpět do Fountain Street přes řadu nepříjemných odbočení doleva, pocítil v hrudi uvolnění, když zapnul směrovku a bez problémů odbočil doprava. Dusná atmosféra v autě začala polevovat. Otcův vydavatel vytvořil aktuální, fyzickou, osobní reklamu propagující jeho nejnovější knihu Jen ztroskotanci nevítězí, a zdálo se, že vidina toho, že spatří svůj vlastní obličej, padesát stop na šířku a zářící nad Sunset Boulevardem, Richterovi téměř okamžitě zvedla náladu.

Leopold vjel opatrně do šestiproudového cirkusu, kterým byl Sunset Boulevard v dopravní špičce. Teď mu zbývalo jen je dovézt domů a nehledět přitom znovu do Sunderu.

Když se to stalo poprvé, v to dávné léto po smrti jeho matky, Leopold právě hledal místa poblíž Tar Pits, kde by mohli natáčet. V uličce mezi Gardner a Detroit Street, plné přeplněných kontejnerů, spatřil párek rezavých zloduchů, jak si pochutnává na hromadě starých počítačů. Zvedli hlavy, klávesnice nabodnuté na tupých špičácích, a vyplivli jeho směrem proud horké zelené žluči.

Polekal se a běžel domů.

Leopold se domníval, že jde o nějakou vidinu. Týden nato se to stalo znovu. Byl v Hollywoodu s Emmetem a několika dalšími přáteli, čekali na chodníku, až je po odpoledním představení v kině El Capitan vyzvedne Emmetova máma. Ta žena v uniformě paladinů byla nezaměnitelná. Měla na sobě dlouhý kožený kabát a holínky, v pouzdře na jejím opasku se houpal těžký skleněný éterický fokusér. Mohla být klidně jedním z hollywoodských imitátorů, který si takhle přivydělává, až na to, že mimo malý okruh Leopoldových přátel Sunderworld absolutně nikdo neznal – a až na to, že měla hlavu zalitou jasně modrou září.

Nikdo jiný si jí nevšiml.

Než Leopold sebral odvahu a šel za ní do prádelny, která byla vedle, zmizela. Ale tentokrát se nepolekal.

Leopold byl nadšený.

V tom seriálu Max také vídal věci, které se zdály, že nemohou odpovídat realitě. Byly to náhledy do Sunderu – ještě předtím, než mu dal kojot klíč –, které měly Maxovu mysl připravit na něco, co by bylo jinak ryzím traumatem. Leopold přirozeně dospěl k závěru, že jeho epizody jej připravují na jeho vlastní dobrodružství a že se brzy setká s vlastním polomechanickým poslem, dostane vlastní klíč a najde své vlastní dveře. Byl si tím jist víc než čímkoliv jiným od té doby, co jeho matka zemřela.

Přesto to Leopold nikomu neřekl, ani Emmetovi ne.

Označil si to datum v kalendáři – klíče se obvykle udílejí v době letního slunovratu. Ale když nastal slunovrat jeho třináctého roku a proběhl bez návštěvy kojota s klíčem, Leopold byl zklamaný. Jakmile ztratil svou oporu, hrozilo, že ho nesmírnost smrti jeho matky rozdrtí. A otec namísto toho, aby pomohl Leopoldovi truchlit nad ženou, se kterou se ve zlém rozvedl, tahal ho k různým psychologům. Chlapec upadl do ponuré nálady a přestal se stýkat s většinou svých přátel.

Poté, co uběhl další rok bez klíče, Leopold začal přemítat, zda to není tím, že se odstěhoval z domu, kde tak dlouho s matkou žil, a nějaký úředník ze Sunderu zapomněl kojotovi sdělit Leopoldovu novou adresu. A tak, když mu bylo čtrnáct, strávil den slunovratu tábořením na chodníku před jejich starým domem ve Venice, ve kterém teď bydleli cizí lidé.

Žádný klíč mu nedoručili.

Byl pořádně spálený od sluníčka z toho, jak celé hodiny vysedával venku, ale kojot se neobjevil.

A tak ve čtrnácti nakonec přestal doufat, přestal věřit, přestal vídat jiskry a magické tvory. S pomocí psychoterapeuta si Leopold uvědomil, že tyto věci vídal jen proto, že potřeboval svět fantasy k tomu, aby překonal nejtemnější hlubiny svého žalu.

Svým způsobem ho tedy Sunder zachránil, i když to byla jen stará mizerná televizní show. Byl za to přinejmenším vděčný.

Zahodil rekvizity a kazety schoval do skříně. V těchto dnech si na Sunder skoro nevzpomněl. Protože Sunderworld nebyl oblíbený ani známý, nikdy nevyšel na DVD nebo Blu-ray, nikdo se ani neobtěžoval nahrát jej na YouTube. Uběhly tři roky, kdy naposledy viděl jen úryvek pořadu. Tři roky od chvíle, kdy nahlížel do Sunderu, i když o svých epizodách už takto neuvažoval.

Teď v jeden den zažil dvě.

A pak Richter vybuchl a došlo ke třetí.

5

Tím impulsem byl billboard. Tyčil se na kopci nad restaurací Carney’s – na severní straně ulice naproti hotelu Sunset Tower. Při pohledu na něj se Richter okamžitě rozzuřil.

Název jeho webové stránky byl napsán chybně.

Leopoldovi stoupl adrenalin, když jeho otec vykřikoval, že dá tiskaře k soudu, a trval na tom, aby se jeho syn podíval, podíval, s jakou nekompetentností se on musí potýkat…

Leopold pohlédl na billboard jen letmo a pak zase upřel oči na silnici, aby zjistil, že větší část předního okna plní červená šmouha. Nějaká tramvaj jim křižovala cestu, řítila se křižovatkou – a vypadalo to, že do ní přímo vrazí.

Leopold zařval a dupl na brzdu.

Bezpečnostní pásy zaklaply, jak se přes ně oba sypaly odpadky ze zadního sedadla, Volvo jelo smykem, zatímco auta jim rychle uhýbala a houkala. Nepříčetný jekot začal ještě dříve, než úplně zastavili.

„Chceš nás zabít?! Co to s tebou doprdele je?“

„Vypadalo to, že narazíme do té – do té červené tramvaje…“

„Do jaké tramvaje? O čem to meleš? Jsi úplně vyšinutej?“

Leopold se znovu podíval.

Po levé straně žádná tramvaj do kopce nešplhala. Nevedly tu ani žádné koleje.

„Měl bych ti zabavit řidičák!“ Richter vzal z klína zmuchlaný sáček od hamburgeru a hodil ho na syna. „Tahle kára půjde hned zítra ráno na smetiště. A tentokrát to myslím vážně.“

Otec vystoupil, práskl dveřmi a nahodil svůj obvyklý výraz. Pak se rychle vydal pěšky po Sunset Boulevardu a Leopolda nechal, aby si to přebral sám.

Leopoldovi se třásly ruce a svědily ho. Pokusil se Volvo nastartovat. Samozřejmě zhaslo a teď motor odmítal znovu naskočit.

Vztekle vykřikl a pak praštil co nejsilněji do volantu – a ruce mu vzplanuly jasně jako jiskřící petarda. Nakrátko ho oslepila a zaplnila auto jantarově žlutým kouřem. Po několika sekundách se rozptýlila a zanechala ve vzduchu spirály bělavé páry.

Leopold tam ohromeně seděl, zatímco se poslední zbytky odpařovaly. Už neslyšel klaksony ani ruch Sunset Boulevardu – v uších mu jen bušila krev.

Obrátil ruce a zadíval se do dlaní. Trochu v nich pulzovalo, ale kromě staré, slabě zvlněné řady mozolů ve tvaru půlměsíce, které měl uprostřed obou dlaní, vypadaly jeho ruce normálně.

Jen ho už nesvědily.

6

Rámus města mu znovu pronikl do uší – klaksony, skřípění brzd, výkřiky. Blokoval dva pruhy Sunset Boulevardu uprostřed dopravní špičky. Snažil se zapomenout na to, co se mu stalo s rukama. Realita teď byla naléhavější. Pokud se mu nepodaří co nejdřív uvést auto do pohybu, bude jen otázkou času, než ho odtáhnou, nabourají do něj anebo ho zastřelí.

Otočil klíčkem zapalování, i když věděl, že to nemá cenu. Motor jen zakašlal. Leopold si vzdychl a opřel si čelo o volant, zaplavil ho známý pocit selhání. Když opět zvedl hlavu, první, co spatřil, byla obloha a před ní ohromný obličej jeho otce, ze kterého vyzařovalo zklamání. A pak si přečetl na poutači řádek pod názvem nové knihy o tom, jak se ta poslední stala „okamžitě bestsellerem“, a představil si kout jejich garáže, který byl skoro až po strop plný neotevřených krabic právě s těmito knihami, které si koupil otec sám, a něco v Leopoldovi se rozpálilo doběla.

Zmáčkl otevírání kapoty, otevřel dveře a vystoupil z auta, aniž by čekal, až se doprava zastaví. Nevěnoval pozornost troubení projíždějících motoristů, obešel Volvo, otevřel kryt motoru a rozpojil svazek drátů vedle sacího potrubí. Kabel od senzoru kyslíku se se zadrnčením uvolnil. Vrátil drát do správné pozice a omotal jej novou izolační páskou z cívky, kterou měl pro tyto případy po ruce. Nový senzor byl drahý, jeden z několika chronických problémů, jehož oprava by byla dražší než celé Volvo. Tohle léto nalil do auta už většinu ze svého výdělku za roznášení latéček v bistru. Jeho otec rozhodně nehodlal investovat peníze do auta, které zanechávalo na jeho bezvadně čisté příjezdové cestě olejové skvrny. Richter se dokonce snažil Leopolda uplatit novějším a technicky lepším BMW, když se Volva vzdá, ale Leopold odmítl a Richter, který předpokládal, že náklady na opravy a věčné problémy s autem nakonec synovu vůli zlomí, to nechal být. Jenže Leopold se naučil vypořádat s opravami, vyjma těch nejsložitějších, sám a během posledního roku se stal expertem na zdánlivě nekonečné rozmary vozidla Volvo 240 z roku 1991.

Richtera to překvapilo jen proto, že synovi nevěnoval moc pozornosti. Leopold byl vždycky paličatý a hrdý, a rád vykonával svýma rukama náročné technické práce. Začalo to tím, že se naučil opravovat starý videopřehrávač, když sledoval deset hodin denně Sunderworld. Nedávno v bistru přemlouval k chodu náladový, padesát let starý kávovar, který se co chvíli pokazil. Leopold zjistil, že mu tyto práce vyžadující velkou pozornost pomáhají se soustředit. Odváděly ho od mentální pasti obav a nedůvěry v sebe sama. V té chvíli, kdy znovu zapojoval kabel senzoru kyslíku, ho tato činnost odvedla od otázky, zda nepřichází o rozum. Jak kolem něj po obou stranách nebezpečně uháněla vozidla, přemítal, zda už překročil hranici mezi paličatostí a šílenstvím. Právě teď kvůli starému autu riskoval život. Možná bylo opravdu načase nechat Volvo odejít.

Právě omotal nový spoj, když se ozvalo ohromné zadunění, které otřáslo zemí a vylekalo Leopolda natolik, že se hlavou praštil o kapotu. Třel si zátylek a zjistil, že obloha – která byla ještě před minutou zabarvená smogem dohněda – je teď plná bouřkových mraků.

Zničehonic začalo lít. Zavřel kapotu a vlezl zpět do auta, i když ne dost rychle, aby nezmokl. Chvíli seděl a hleděl na ruce, v nichž mu stále pulzovalo, a pak pozoroval déšť.

Tenký tichý hlásek v jeho hlavě šeptal Udělal jsem to já?

Zahnal tu myšlenku a otočil klíčkem zapalování. Motor naskočil.

Déšť změnil čelní sklo v rozteklou šmouhu lámajících se neonových paprsků. Pustil stěrače, ale fungoval jen ten na straně spolujezdce. Druhý mu v březnu – to v LA pršelo naposledy – urval nějaký vandal a on se ještě neobtěžoval jej nahradit. Naklonil se přes střední sloupek, aby viděl přes tu čistou polovinu skla, a řídil s jednou nohou nataženou a jedním palcem ovládal pedály.

Dostal se do popojíždějící kolony podvečerní dopravy. Po několika blocích si uvědomil, že nemá v úmyslu jet domů. Nechtěl čelit svému otci, další přednášku by nestrávil, a nehodlal vrátit Bessie na místo, kde možná čeká odtahové vozidlo, aby ji odvleklo. Jestli se někdo Volva zbaví, pak to bude sám Leopold, podle svých podmínek a až bude on chtít. Několik minut prostě jenom jel, turisty přeplněný lesk Sunset Boulevardu ustoupil nehezkým obchodním centrům Hollywoodu a on se snažil přijít na to, co se mu vlastně přihodilo.

Při pohledu zpět se vše zdálo docela jasné.

Hořící mýval, okřídlená žena, červená tramvaj – epizody, všechny v jeho hlavě. A červené jiskry? Copak dokázala jeho mysl vytvořit tak velmi reálně vypadající věc, jen pár centimetrů od jeho očí?

Složil prsty pravé ruky do dlaně a přejížděl jimi jizvu. Tu ránu si udělal před lety sám, když svíral pěsti tak silně, až mu nehty vryly do masa nesmazatelné půlměsíce. Svědění a horko mohou být novou fází hojení, pomyslel si. Kdesi četl, že některé jizvy se hojí i deset let.

Ale ten déšť. Ten si nepředstavoval.

Město bylo v zajetí měsíc trvajícího sucha, tak katastrofálního, že na úpatí hor propukaly přírodní požáry. Předpověď se o dešti ani nezmiňovala, i mrholení by bylo skvělou zprávou. Najednou se mu zdálo, že nedostává do plic dost vzduchu.

Samozřejmě že jsi nezpůsobil déšť.

Jen ta myšlenka v něm budila pocit, že ztrácí kontakt s realitou. Zcela jistě šlo o náhodu a dělat z toho něco víc bylo nebezpečné. Kdyby si dovolil uvěřit tomu, že dokáže ovládat počasí, kdo ví, čemu by uvěřil zítra – a pak by byl ztracen úplně, vrátil by se do dnů, kdy čekal na mluvící kojoty, kteří mu přinesou kouzelné klíče. Ne, ne, to všechno bylo v jeho hlavě – stará, nezpracovaná traumata se znovu vrátila. Jen se modlil, aby ty epizody skončily. Psychotické ataky – říkejme tomu správně – byly něco jiného u křehkého dvanáctiletého kluka, který právě přišel o matku, a něco úplně jiného u skoro osmnáctiletého mladíka, který si měl podat přihlášku na nejlepší vysoké školy.

Déšť sílil, doprava se ploužila. Bylo těžké vidět i přes setřenou část okna. Bessie se posouvala podél bloku starých motelů, jejichž štíty se chlubily takovými vymoženostmi jako „elektrické topení“. Když se doprava úplně zastavila, Leopold sebral obaly od fastfoodu a parkovací lístky, které se během té skoro-nehody vysypaly do přední části auta, a nacpal je do igelitky. Byl už téměř hotov, když pod tím vším nepořádkem objevil něco, co ho přinutilo se zastavit.

Pod sedadlem spolujezdce našel zastrčenou tenkou knížku. Byl to starý Thomasův průvodce, který patříval jeho matce, atlas ulic Los Angeles ve spirálové vazbě s vybledlou fotkou panorámatu města na obálce. I když ji Leopold už léta neviděl, nezapomněl, že tam je.

Průvodce byl už dávno zastaralý. Byl starý už před 7 261 mílemi, ale jeho matka bez něj odmítala kamkoliv vyjet. Pro všechny případy, říkala vždycky, ačkoliv nikdy nespecifikovala, pro jaké případy. Jednoho dne, když konečně dostal řidičák, jej otevřel a za přední obálkou našel poznámku adresovanou jemu a napsanou máminou rukou.

Leopoldovi. Pro všechny případy.

Zastrčil knížku zpátky pod sedadlo, jako by byla radioaktivní, a tam zůstala.

Teď ji tam schoval znovu. Ozvalo se zatroubení náklaďáku a Leopold trhl hlavou, jako by byl přistižen při něčem, co se nesluší. Dupl na plyn a Bessie vyrazila dopředu, srdce mu nevysvětlitelně bušilo – a pak, když zahlédl oknem spolujezdce deštěm zahalenou postavu, v Leopoldově mysli vytanulo slovo, na které už léta ani nepomyslel.

Shiggoth.

Leopold se uklidnil. Shiggoth byl netvor podobný ještěrce ze Sunderworldu, zatímco tohle byla jen nějaká žena, která se chránila před deštěm kusem promočené lepenky, vlasy jako šňůry se podobaly mokrému mopu. Utíkala k jednomu z motelů osvětlených neony a schovala se pod rozedranou markýzou. Fade Inn byl nejšpinavější motel z bloku, se zamřížovanými okny a rozbitou cedulí, která nepravidelně blikala.

Zdálo se, že žena na Leopolda hledí, otočila hlavu, když kolem ní Volvo projíždělo krokem. Pak otevřela ústa a vystřelil z nich dlouhý tenký jazyk, chytil něco ve vzduchu a zasunul se zpátky.

Leopold si pomyslel: Ani náhodou.

Byla to jeho mantra.

Ani náhodou. Ne dnes.

Žena chvilku počkala, než spolkla to, co chytila. Pak odhodila svůj lepenkový deštník a vběhla do motelu.

Ne, ne, ne, neděje se to, opakoval si Leopold, pak se doprava uvolnila a on se pohnul kupředu.

Srdce mu teď bušilo. Začínal se bát. Ne těch vizí, ale svého vlastního rozpadu. Klel a nadával, dlouhá vzteklá vulgární litanie namířená proti němu a jeho zrádnému mozku.

Věděl, že by měl auto zaparkovat a zavolat Uber, ale byl příliš umíněný, než aby zaplatil dvacet babek za to, že se dostane někam, kam dokázal dojet autem i poslepu. Ve skutečnosti jeho ruce už odbočily doprava na Las Palmas, protože se zdálo, že zjistily, co potřebuje, dřív než jeho mozek.

Potřeboval si promluvit s Emmetem.

Emmet Worthington, Leopoldův nejlepší kamarád od čtvrté třídy, byl jediný člověk na světě, se kterým si Leopold dovedl představit rozhovor o tom, zda nepřichází o rozum. Právě, když ho tohle napadlo, zavibroval mu mobil. S námahou jej vylovil z kapsy kalhot.

Telepatie. Byl to Emmet.

„Už jsi skoro tady?“ zeptal se Emmet, snažil se překřičet hluk v pozadí. „Nevidím tě.“

„Skoro kde?“ zeptal se Leopold, ale pak si vzpomněl a žaludek se mu sevřel.

„V Puchu. Vystoupení Miky.“ Zněl naštvaně. „Její skupina je na řadě za půl hoďky.“

Mika byla Emmetova přítelkyně a Emmet byl velmi svědomitý partner. V tom blázinci posledních několika hodin Leopold úplně zapomněl na to, že slíbil účast. Což znamenalo, že bude těžké promluvit si s Emmetem o samotě.

„Do háje, úplně mi to vypadlo. Omlouvám se. Měl jsem… hroznej den.“

„Ale přijdeš, ne?“

„Jasně. Ano. A poslyš, někdy večer bych si s tebou potřeboval promluvit.“

„Něco takovýho.“

Table of Contents

1

2

3

4

5

6