Lex Lane 

Zloděj se šerifskou hvězdou 

Z německého originálu 

přeložil Marek Pavka 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025 

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2065-5 (epub) 

ISBN 978-80-279-2066-2 (mobi) 

„To… to není možné…“

Mladík, který zašeptal ta slova, byl bledý jak stěna. Byl vysoký a odolný a svou starší sestru držel za ruku.

Stáli před rančem Hvězda v kruhu a hleděli na jezdce, kteří pomalu přijížděli na dvůr.

Jeden z nich ležel přes sedlo svého koně. Museli ho k němu přivázat, jinak by spadl.

„Och, Ronny… náš táta!“

To děvče křičelo zoufalstvím. A přestože měl Ron Wallace jen jednadvacet let a vypadal jako kluk – teď musel být mužem. Jejich otce totiž přivezli mrtvého.

Mladík vypadal jako socha.

„Buď silná, Pat,“ zamumlal tak, že to slyšela jen ona.

Pat se mu vytrhla a pohlédla na něj s jiskrami v očích.

„Silná?“ vykřikla. „Já mám být silná? Jsem žena, Rone! Mám právo na to být slabá, plakat a křičet! Ale ty, ty bys konečně měl být muž! Náš otec… Kdes byl, Rone, když musel sám vyjet za bandity? Kdes byl, když tě tak naléhavě potřeboval, co? V Toyahvale, u lehkých holek – kořalky – a karet! Och, kdybych tak byla muž!“

Poslední slova vykřikla – a vypadalo to, jako by mu je chtěla plivnout do obličeje. Ale potom se náhle otočila a rozběhla se těm jezdcům naproti. Muži sesedli z koní a očividně nevěděli, co říct.

Hleděli na dívku, která se slzami v očích hladila hlavu mrtvého muže a volala na něj, přestože ji už nemohl slyšet.

Pouze jeden pohlédl na mladíka, který ještě pořád strnule stál na verandě a nebyl schopen jediného pohybu. Pouze tam stál a hleděl mrtvému na záda. Ani si nevšiml ramenatého muže, který přišel k němu a vrhl na něj vyčítavý a zároveň zkoumavý pohled.

„Rone,“ řekl, „neviděli jsme, odkud se střílelo,“ řekl hlubokým a chraplavým hlasem. „Měls…“

Tu mladík trhl hlavou a pohlédl na předáka Brada Duncana tak, že ten couvl a položil dlaň na pažbu koltu.

„Nezkoušej to, chlapče,“ varovně řekl. „Už mám své nejlepší časy za sebou – ale ještě pořád jsem rychlejší než ty!“

„Brade – nikdy mi neříkej, co jsem měl udělat, když nevíš, co jsem udělal,“ řekl Ron. „Vyjeli jste po stopách banditů jako psi za vlkem. A táta za to musel zaplatit. Já jsem jednal jinak, ty starý troubo! Byl jsem na pastvině B dřív než vy a stopy jsem ignoroval. Chtěl jsem vědět, jestli jisté podezření, které máme všichni, je oprávněné. A tak jsem skoro uštval koně a byl na ranči dřív, než by mohli být jejich jezdci – kdyby se zúčastnili přepadení…“

Odmlčel se a pohlédl na mrtvého, který zvolil jinou cestu a přišel při tom o život.

„A…?“ naléhavě se zeptal svalnatý předák, když už Ron nechtěl dál mluvit.

Mladík na něj opět pohlédl.

„Na ranči – nikdo nebyl! Nikdo, Brade!“

Znělo to jako výkřik, přestože ta slova jen zašeptal.

Brad Duncan byl zachmuřený jak obloha před bouřkou. Utáhl si revolverový opasek a otočil se ke svému koni. Chtěl nasednout.

„Ne,“ tvrdě a stroze řekl Ron.

A Duncan náhle poznal, že se v tom mladíkovi všichni mýlili.

To už nebylo dítě, kterému je možné udílet rozkazy. Z chlapce se stal muž, který sám dával příkazy. A to všechno způsobilo jedno jediné slovo. Brad nebyl hlupák. Dobře věděl, kdy má rozkazovat a kdy poslouchat.

Nyní jen sotva znatelně zaváhal, načež přikývl a odstoupil od svého koně.

„Starý Patrick je mrtvý,“ řekl hrdelním hlasem. „Teď jsi bossem ty, Ronny… a myslím, že to je v pořádku. Pověz nám, co máme dělat, synu!“

Vždy mu říkal synu, protože právě on z něj učinil jednoho z nejlepších dobytkářů kraje, výtečného jezdce, který uměl jezdit na všem, co mělo nohy, a přesného střelce z koltu. To všechno si Brad Duncan uvědomoval.

Jenom jedno ještě nevěděl: To, že jeho žák ho předčil! Ron Wallace totiž v jednom odlehlém koutě pastvin cvičil – a tak se stal nejrychlejším střelcem kraje.

Věděl, že bude muset bojovat. Byl k tomu přinucen, protože šlo o přežití ranče.

Už tři roky ranč trpěl útoky banditů.

Tři roky loupeží dobytka, tři roky výstřelů na prérii, většinou v noci a ze zálohy. Čtyři jezdci při tom přišli o život, deset jich raději prásklo do bot. Z více než dvanácti tisíc longhornů zůstalo jen pět tisíc. A z dvou tuctů jezdců jen šest. Jen před pár dny zmizeli další čtyři kovbojové, aniž by počkali na dlužnou mzdu!

Ranč vypadal pochmurně.

Mladík se nemohl rozhodnout, zda dát předákovi rozkaz, odpověď na jeho otázku. Stál tam a hleděl na mrtvého, kterého nyní odvázali, sundali z koně a odnesli do domu, z něhož ještě dopoledne vyšel živý a zdravý.

Potom osaměli, ramenatý předák a vytáhlý mladík. Ron Wallace hleděl na Duncana.

Promnul si oči a zamračil se.

„Nemám žádné rozkazy, Brade,“ chraplavě řekl, „jen prosbu. Zůstaň na ranči, ty a ostatní, ať už se bude dít cokoli. To, co musím vyřídit, vyřídím sám…“

Šel k ohradě, v níž byl jediný kůň. Hned k němu přiběhl, když ho spatřil. Ron Wallace otevřel branku, jeho mohutný valach vyšel ven a dloubl ho čumákem do ramena. Pak klidně a trpělivě stál, když ho sedlal. Potom za ním klusal, když se Ronny vydal k domu, kde ještě pořád stál Brad Duncan, který nechápal, co má mladík za lubem.

„Synu – to by mohla být poslední hloupost, kterou uděláš… ta úplně poslední,“ varoval ho. „Summerové jsou drsní! Pokud to byli oni, co proti nim můžeš dělat? Dick Summer je šerifem, chlapče! A přestože je to ksindl… nosí hvězdu! A svého bratra Freda bude určitě bránit. To nesmíš udělat, chlapče, rozumíš? Stíhali by tě a každý by ti mohl střelit do zad. A dokonce by za to zkasíroval odměnu. Počkej, synu! Slyšíš? Říkám ti… počkej!“

Tu se mladíkovi v očích objevily ty jeho divoké jiskry. A i Brad Duncan nyní vyděšeně ucukl a položil ruku na pažbu koltu.

Nic však neřekl, jen poslouchal, co mu mladík říká.

„Zeptám se jich, Brade, jenom se zeptám. A oni mi budou muset odpovědět. Říkám, že budou muset a tak to i myslím. Nemusíš mít strach, na mě nemají.“

„Ksakru, chlapče, zbláznil ses? Dick Summer je skoro tak rychlý, jak byl kdysi tvůj strýc. A ještě nikdy jsem neviděl někoho, kdo by…“

Tu se odmlčel, protože Ron prudce tasil kolty a vypálil. Kulky hvízdly předákovi kolem uší. Potom se zaryly do stěny domu, o kterou se opíral, ale to již měl Ronny kolty opět v pouzdrech.

Mladík se chraplavě rozesmál a Duncan ještě nikdy neslyšel tak trpký smích jako nyní.

„Už bys byl mrtvý, Brade,“ řekl mladík hrdelním hlasem. „Běž za mou sestrou Pat a uklidni ji. Ty výstřely ji určitě vyděsily a… Ech! Tady je!“

Předák se otočil a v tom okamžiku mladík vyskočil na hřbet valacha. Už neslyšel, jak za ním předák a sestra křičí. Zběsile jel a nic ho nemohlo zastavit.

„Můj Bože… co chce dělat…?“ zeptala se dívka. „Brade! Co je s tebou? Jsi bledý jak stěna! Jako kdybys potkal smrt!“

Duncan přikývl.

„Je to pravda, děvče,“ odvětil.

„Myslím, že jsem jí právě potřásl pravicí, jak se říká. Viděl jsem vašeho strýce Rona Lasserta a ten je už patnáct let po smrti. Ech, k čertu! Byl jsem hlupák…“

Neřekl jí, proč. Odvedl ji zpátky do domu a pak zmizel ve srubu, který stál mezi domem a noclehárnou mužstva. Tam už dvacet let bydlel.

*** 

Ron Wallace se hnal do Toyahvale. A svého koně nechal jít klidným krokem, když dorazil k prvním domům toho dobytkářského městečka.

Jeho cílem byl saloon.

Stáli před ním koně s cejchem S v kříži. To byl cejch Freda Summera, který jako nejmladší ze čtyř bratrů převzal ranč po starém Summerovi.

Druhý z nich, Jeb Summer, byl zastřelen při přepadení zásilky zlata – a nikdo nevěděl, zda patřil k přepadeným nebo banditům. Tenkrát před šestnácti lety nikdo z eskorty nepřežil. Dan Summer, třetí z nich, zmizel, když Rona Lasserta našli zastřeleného ze zálohy. Začalo se šuškat o tom, že Ron Lassert byl možná na stopě lupičů, kteří přepadli tu zásilku. A že by to mohl být on, kdo odpravil jednoho z banditů, Jeba Summera.

Edward Summer, bratr jejich otce, byl soudcem.

*** 