Glenn Mortimer 

Pistolníci krásné lady 

Z německého originálu přeložil Tomáš Butala 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025 

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2061-7 (epub) 

ISBN 978-80-279-2062-4 (mobi) 

Majitelka salonu Welcome, Sue McDonaldová, sebou trhla, když z ulice uslyšela dusot kopyt a křik.

Ve výčepu byli jen tři hosté, které všechny znala.

Světlovlasá žena, která přijela do Oxbow obyčejným dostavníkem a už dva dny u Sue bydlela, vstala od stolu a šla ke dveřím.

Do knihy hostů se zapsala jménem Priscilla Parsonová. V těch dvou dnech se slečna Parsonová nechovala nijak nápadně.

Sue McDonaldová tušila, že tady na někoho čeká, ale byla zděšená, když zjistila, že je to zrovna ta banda, která právě uvazovala koně u tyče před podnikem.

„Hej, Prissy!“ zvolal jeden chlapík nepříjemného zevnějšku, jemuž přes čelo běžela tlustá jizva. „Tak jsme tady, baby!“

„Chovej se slušně, Howarde,“ napomenula ho slečna Parsonová. Kývla mužům na pozdrav. „Pojďte dovnitř na kafe.“

Čtyři muži se s rozpačitými úšklebky nahrnuli do saloonu. Nejstarší z nich, úplný obr, ji nenuceně objal. „Tak jsme zase spolu, dceruško!“

Ostatní tři chlapi se zasmáli.

Sue McDonaldová se natolik vyznala, aby jí bylo jasné, že ta mladá dáma rozhodně není dcerou toho muže, který neznal slušné způsoby.

A Priscilla Parsonová už pro ni vlastně ani nebyla dáma. Kdo se stýkal s tak pochybnou partou, nebyl v jejím saloonu vítán. Těm mužům stála zkaženost vepsaná do tváří.

Oblehli bar a dožadovali se whisky.

O kafe nebyl zájem.

Sue McDonaldová nechtěla být úzkoprsá, ale byla by nejradši, kdyby ti chlapi do jejího saloonu vůbec nepřišli.

Jelikož však byla živá z prodeje whisky, postavila před muže na pult lahev a sklenice. Nalili si po okraj. Nebylo ještě ani poledne a ti cizinci nasávali jak nezavření…

Zbylí dva hosté zaplatili a chtěli jít. To byl následek toho, že dovnitř pustila takové pobudy.

Slečna Parsonová seděla u stolu a dopíjela kávu. Muži u baru si počínali jako doma. Šťouchali do sebe, krkali a bez zábran kleli. Cliff Sheridan, jeden z rančerů z okolí, se znechuceně ušklíbl, když na pult pokládal mince za svou útratu a odcházel.

Sue za ním běžela. „Pane Sheridane?“ zašeptala. „Kdybyste náhodou šel kolem marshalovy kanceláře, dal byste Tomu Grantovi vědět? Obávám se, že si s tou bandou sama neporadím. Mám strach, pane Sheridane…“

„Máte přece pod pultem bouchačku, slečno,“ odpověděl rančer nabručeně. „Žeňte ty chlapy k čertu. Žádný z nich nestojí ani za cent.“

Usmála se na něj svým nenapodobitelným způsobem.

„No dobře…“ zahuhlal Sheridan. „Zastavím se u marshala Granta. Ale jenom kvůli vám, Sue.“

„Děkuji.“

Cliff Sheridan a druhý muž pak odešli ze saloonu.

Jako kdyby to byl pro chlapy u baru další důvod ke slavení. Láhev, kterou jim Sue před chvílí přistavila, už byla prázdná.

„Hej, obsluha!“ zahulákal ten starý, který byl očividně vůdcem smečky. „Máme umřít žízní? Ještě jednu flašku – ale rychle!“

„Už vám nemůžu nalít, pánové,“ řekla Sue nuceně. „Raději zaplaťte a běžte. Tohle je slušný podnik.“

Muž se zachechtal jako šílenec. „Slyšelas to, Prissy? Tohle je slušný podnik! Jak je možný, že tě sem pustili?“

Mladá žena, která si říkala Priscilla Parsonová, se vymrštila ze židle. „Já ti vyškrábu oči, Huntere! Musíš všechny a všechno shazovat? Měla jsem tu klid, než jste přijeli. A už lituji, že jste sem přijeli. Jste zatracení lovci lidí, nic víc!“

„My pracujeme pro zákon, i když po našem způsobu, baby. Jestli se ti to nelíbí, můžeš s tím kdykoliv seknout.“

„Ale teď už vás mám dost!“ vykřikla Priscilla. „Vypadněte a dejte mi pokoj, vy neřádi!“

Muž jménem Hunter se uchechtl a vlepil ženě facku, až se zapotácela. „Ty riskuješ, Prissy,“ procedil. „Věř mi, bude pro tebe lepší, když si zase sedneš a budeš držet zobák.“

„K čertu s tebou, Huntere!“ zaječela.

„Proč jsem na vás jenom čekala? To byla velká chyba. Vůbec jsem se do toho neměla pouštět.“

Právě v tom okamžiku se v saloonu zjevil marshal Tom Grant se svým prvním zástupcem Chuckem Armstrongem.

Marshal zaslechl jméno Hunter a netrvalo ani vteřinu a jeho kolt opustil pouzdro. Věděl totiž, jak s takovými muži zacházet. Ten muž, kterému říkali Hunter, se ve skutečnosti jmenoval Clark Parson a byl známý jako lovec lidí a nebezpečný střelec.

Zbylí tři chlapi se nevzrušeně otočili. Marshal a zástupce stejně zase za chvíli odtáhnou, až zjistí, že to byl jenom žert.

„Ty jsi silák s tou plechovou hvězdou na košili, marshale,“ prohlásil Clark Parson provokativně.

Tom Grant na to nereagoval.

„Schovejte tu zbraň, pane,“ řekl klidně a jen tak, aby ho slyšel pouze šéf bandy.

„No tak dělej, kamaráde,“ řekl zástupce Chuck Armstrong. „Hned zastrč tu bouchačku a zmizni i s tou svou partou. Máte hodinu na to, abyste vypadli z našeho města.“

Armstrong mluvil přes namířenou zbraň.

„Nedělám si srandu, Parsone. Za šedesát minut budete za hranicemi města, jinak se budete na svět dívat skrz mříže.“

Střelci se zachechtali.

Marshal se podíval na svého zástupce.

„Chucku, jak se zdá, pánům se nelíbí naše férová nabídka. Jdi a vezmi Parsonovi revolver. Dostane ho, až bude odjíždět.“

Chuck Armstrong zavrčel: „Zas to musím dělat já! Člověk se nedožije padesátky, když pořád dostává takové úkoly. Já vážně nevím, proč…“

„Tak vezmeš mu ten kolt, nebo to musím udělat já?“

„Okay, marshale…“ zabručel zástupce a sunul se k Parsonovi. „Nic na mě nezkoušej, Huntere, rozumíš? Dáš mi bouchačku a nebudeš dělat potíže, jasné?“ Jeho slova zněla málem prosebně.

Howard Pratt, vysoký muž se skobovitým nosem, kterému přezdívali Major, popošel o dva krátké kroky.

„Hej, to přeháníte, marshale.“

Clark Parson ho zadržel. „Jenom klid, Majore. My jsme mírumilovní lidé a nechceme problémy.“

Pratt pokrčil rameny.

„Uděláme kompromis, marshale,“ zazubil se Parson. „Já odevzdám kolt, aby si tvůj strachy podělaný zástupce mohl oddechnout, a za to se budeme moct chvíli zdržet v tomhle krásném městě. Neškodní cestující beze zbraní a bez zlých úmyslů…“

„Já ti ukážu, kdo má v kalhotách, Huntere,“ zavrčel Armstrong vztekle. V duchu se však radoval, že Parson ustoupil.

Ten muž měl špatnou pověst. Nedalo se mu nic dokázat, ale zůstávala za ním stopa z krve a slz. Jeho práce byla stejně tak zkažená jako Hunter sám: lovil psance, zajímal je nebo zabíjel a kasíroval odměny. Z toho taky pocházela jeho přezdívka – Lovec. Clark Parson provozoval lov lidí jako nějaké úplně normální řemeslo.

Armstrong věděl, na čem je. Kde se zjevil Hunter, tam začínaly problémy. Jeho muži byli stejného ražení jako šéf sám.

Marshal Grant zavrtěl hlavou. „Vy odevzdáte zbraň, pane, a uděláte, co říkal můj zástupce. Za hodinu už vás v Oxbow nechci vidět.“

Mick Wymark dloubl svého kumpána Lee Foxe do boku. „Podívej na dědka,“ zašeptal. „Myslí to vážně? Že by opravdu odevzdal kolt?“

„Buď zticha,“ ucedil Fox popuzeně. Jeho pravice se nacházela jen pár coulů od koltu. Pokud šéf opravdu odevzdá svou bouchačku tomu paličatému marshalovi nebo jeho ustrašenému pomocníkovi – jeho se to netýkalo.

Sice by to mohl být konec jejich společné práce, ale kdo by chtěl jeho, Lee Foxe, zrazovat od toho, aby pokračoval na vlastní pěst? Nebo spolu s Majorem? Dědek ustoupí, to bylo jasně patrné.

„No dobře…“ prohlásil Parson do ticha. Vzal kolt do levé ruky a podával ho zástupci.

„Moje bouchačka, marshale. Nemám sice u sebe zrovna stříbrný podnos, ale tvůj zástupce snad bude spokojený i tak. Omlouvám se za to… nedorozumění.“

„Tak to jsem jelen,“ zamumlal Howard Pratt a svěsil paže. Nechápavě se díval na Lee Foxe, který už zavíral prsty na pažbě koltu. „Nech těch blbostí, Catchere,“ řekl hlasitě Foxovi. Tlustý muž sebou trhl a ohlédl se na Majora.

„Tak ty taky, Howarde Pratte?“ prskal.

„Ať mě vezme čert…“

Marshal ho přerušil. „Jistí čtyři muži nejsou v Oxbow vůbec vítáni. Odjedete odsud, nebo vás vyprovodíme po zlém. Říkal jsem hodinu a tak to taky myslím!“

Clark Parson se podíval na svoje muže jednoho po druhém: na svého zástupce Majora Pratta, Micka Wymarka, kterému se říkalo Bone a nakonec na zavalitého Lee Foxe s přezdívkou Catcher. Jako kdyby se všichni pod jeho pohledem přikrčili.

„Nikdo z nás se ničeho nedopustil, marshale,“ prohlásil Clark Parson. „Říkám vám, že zůstaneme v Oxbow, jak dlouho budeme chtít. Když to nepůjde jinak, odevzdají zbraně i mí společníci. Já už jsem se omluvil, marshale. Co ještě chcete? Mám si před vámi kleknout?“

Parson se pohrdavě šklebil.

Tom Grant pozvedl obočí. „Pro muže, který ohrožoval zbraní ženu, není žádná omluva dost dobrá.“

„Moment, marshale,“ hájil se Parson.

„To vy jste mě ohrožoval revolverem.“

„Protože jste se choval odporně k mladé dámě, člověče.“ Marshal byl červený vzteky.

„Jmenuju se Parson, jak jistě víte, marshale. A ta mladá dáma je moje dcera Priscilla. Jako otec mám snad právo poučit ji o slušných způsobech. Máte něco proti, marshale? Tohle přece není důvod vyhnat mě z města…“

„Panebože,“ zakvílel Chuck Armstrong.

„Tak tohle je Priscilla – Gunpowder Prissy!“ Tom Grant po něm šlehl pohledem.

„Vezmi mu zbraň, Chucku. A těm ostatním taky.“

Parsonovi potom řekl: „Neměním nic na tom, co jsem řekl. Za hodinu budete pryč z města. Ne kvůli tomu děvčeti, ale kvůli tomu, že tu nechci potíže. A muž jako Clark Parson znamená potíže! Přeberte si to, jak chcete, pane, ale tohle město se obejde bez vaší přítomnosti.“

„Tak aspoň dvě hodiny, marshale,“ snažil se Parson vyjednávat. „Potřebujeme ještě zásoby a munici. A chlapi potřebují ještě drink – zvlášť potom, co natrefili na tak tvrdého marshala.“

Parson se zazubil. Wymark, Marsh a Pratt se také pobaveně šklebili.

Tom Grant měl v žaludku kámen, když si tu partu prohlížel. „Můj zástupce vám zatím pohlídá zbraně.“

„Jak dlouho, marshale?“ zeptal se Major.

„Do dnešního večera,“ odpověděl Tom Grant. „Do západu slunce, abych byl přesný.“

Muži tahali revolvery z pouzder. Armstrong je mlčky posbíral.

*** 

„Myslím, že budeme hodně rádi, až Parson vypadne z Oxbow,“ prohlásil Armstrong v marshalově kanceláři.

Revolvery ležely vyrovnány na psacím stole.

„Je to zapeklitá věc, Chucku,“ zabručel Grant. „Mají tady něco v plánu, to by vystopoval i slepec svou holí. Jen bych rád věděl co. Až je vyženeme z města, uhnízdí se někde jinde a my nebudeme vůbec vědět, proč sem vlastně přišli.“

„Jenom klid, Tome,“ odpověděl zástupce. „Oni nemají spadeno na nikoho konkrétního z města. Jenom tudy projíždějí a štve je, že se je odsud snažíme vyhnat, to je všechno.“

„Kéž bys měl pravdu, Chucku,“ řekl Grant chmurně. „Vsadím ale celou pekárnu proti kůrce chleba, že za tím vězí něco víc. Ten Parson moc stojí o to, aby tu mohl zůstat. Hrají na nás divadlo, věř mi!“

Armstrong mávl rukou. „I kdyby, Tome! My se takových lidí bát nemusíme. Jsme přece tři.“

„Ben Castello…“ zavrčel marshal.

„Není to jen Castello,“ přerušil ho zástupce. „Celé město chce klid a pořádek. Pro lidi, jako je Parson a jeho parta, tady není místo. U nás je mnohem víc rozumných občanů, než by sis možná myslel, Tome.“

„Dnes večer už budou pryč,“ přemýšlel marshal nahlas.

„Doufejme,“ dodal Armstrong. „Jestli ne, tak…“

*** 

Pratt mávl rukou.

*** 