Frank Glaser

Rozzlobený Ryan

Z německého originálu přeložil Tomáš Butala

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2059-4 (epub)

ISBN 978-80-279-2060-0 (mobi)

„Řekneš šerifovi podle pravdy, že jsem střílel v sebeobraně,“ zavrčel Dean Ryan.

Jed naprázdno polkl, aby si pročistil hrdlo stažené strachem.

„Jistě, jistě,“ zablábolil. „Všechno, jak říkáš.“

„Chci jenom, abys dosvědčil sebeobranu.“

Jed toporně přikývl.

„Harry udělal blbost, ale nemohl vědět, že máš revolver,“ vysoukal ze sebe.

Světlovlasý mladík se zašklebil.

„Člověk vždycky něco neví,“ zabručel.

„Ale myslím, že máme návštěvu.“

Musel mít uši jako rys, jelikož už slyšel slabé zvuky, které zněly kdesi v nevěstinci Kate Summerové.

Když zesílily, daly se rozlišit kroky těžkých bot a klapání vysokých podpatků. Zastavily se u dveří.

„Žádné hlouposti, člověče. Jdeme teď dovnitř.“

„Jenom dál,“ zavrčel Dean a odložil revolver zpátky na stůl, jakmile se dveře otevřely.

Wild Rose se prosmýkla přes práh. Zřejmě se jí udělalo slabo, protože hned klesla do křesílka a schoulila se jako dítě, kterému se chce spát.

Šerif James Woodward vstoupil bez pozdravu. Jeho hlas nepříjemně chrastil.

„Chlapče, to jsem nečekal, že v dívčím pokojíku zabijete chlapa.“

Na Deanově čele se objevila vráska vzdoru.

„Není to tak dávno, co jsem si vyprošoval, abyste mi říkal chlapče, šerife.“

Šerif se jen ušklíbl, čímž jeho ošlehaná tvář zestárla o deset let.

„Dejte pokoj, pane Ryane,“ odvětil. „Možná už vážně nejste žádný chlapec, protože to, co jste spískal, bude možná horší než obyčejná klukovina.“

„Je na vás, abyste to posoudil, šerife,“ odpověděl Dean mrazivě.

James Woodward přejel prsty po hvězdě, která se mu leskla na hrudi. To byl takový jeho zvyk, který se projevoval vždycky, když se chystal k výkonu svého úřadu. Jeho pohled ulpěl na mrtvém.

„Toho člověka už neoživí ani to nejlepší posouzení,“ řekl trpce. Otočil se na světlovlasou ženu, která přišla těsně po něm. „Tak co, Kate, jak se vám to líbí?“

Na odkvétající tváři Kate Summerové se rýsovaly skvrny od šminek.

„Mně se to vůbec nelíbí a tady ten,“ ukázala na Deana, „to bude muset zaplatit.“ Šerif založil ruce na hrudi. Potřásl hlavou.

„S vámi je kříž, Kate,“ napomenul ji.

„Právě tu zemřel člověk a s vámi to ani nehne.“

Pokrčila holými rameny a upravila si ramínko krajkové košilky.

„Kdybych měla ronit slzy pro každého chlapa, kterého tady ve městě zabijí, utopila bych se v slzách. Riverside City není ráj na zemi, ale proklaté město, kde kolty a nože samy vyskakují z pouzder.“

Šerif si povzdechl.

„O tomhle městě mě nemusíte poučovat a o tom vašem podniku taky ne,“ prohlásil a věnoval pozornost Deanovi, který si významně odkašlal. „Co je, pane Ryane?“

„Nechcete přejít k věci, šerife?“ Woodward se zamračil.

„Chcete mě snad poučovat?“ zasyčel.

Dean zvedl ruce. „No tak, šerife, konejte svou povinnost! Mám dva svědky na to, že to byla sebeobrana.“

Woodward se podíval na Jeda Millse.

„Millsi, tohle není poprvé, co mám s vámi problémy. Takže nedělejte nesmysly a nesnažte se mi něco nakecat. Tak jak to bylo?“

Jed Mills zafuněl.

Civěl na schoulenou dívku a říkal si asi, že ona je Deanova svědkyně a ne jeho. Vysypal tedy, s Deanovými malými opravami, pravdivý příběh, po němž šerif pokýval hlavou.

„Máš štěstí, Jede,“ zavrčel. „Kdo zaplatí rakev a pohřeb?“

Ed ukázal na tělo.

„On sám. Vím, že má u sebe sto babek.“ Šerif podezřívavě zamrkal.

„Kde je vzal? Nikdy jsem ho neviděl pracovat. A vás mimochodem taky ne, pane Millsi.“

Jed zatáhl hlavu mezi ramena.

„Občas se něco vydělá v pokeru, občas někde jinde,“ zamumlal.

Šerif se o jeho poznámku nestaral. Prohledal mrtvému kapsy a zavolal Deana a majitelku saloonu jako svědky, že si bere devadesát osm dolarů padesát centů. Když to odsouhlasili, prohlásil, že pošle zástupce Jonese a hrobníka, aby odnesli tělo. Deanovi stroze oznámil, že může jít. K tomu mu přidal radu: „Viděl jsem u baru Anguse Kellyho. Vezměte ho s sebou.“

„Já nepotřebuju opatrovníka,“ zněla úsečná odpověď.

Woodward máchl rukou.

„Nikdo tu nemluvil o opatrovníkovi. Možná ho ale bude potřebovat sám Angus. Je už hodně ožralý.“

Dean zachmuřeně přikývl a vyšel z pokoje. Sešel dolů do saloonu a zanořil se kouře jako plavec do kalné vody. V tom se Kates Palace, jak se dům vychloubačně nazýval, v ničem nelišil od jiných doupat hříchu. Riverside City v Oklahomě bylo prostě divoké město s přemírou heren, barů a saloonů.

Veterán Angus Kelly, nejstarší jezdec ranče White Hors, už napůl bezvládně visel na baru. Vypadalo to, že se každou chvíli musí skácet. Pokud by to však někdo chtěl vidět, ten by se načekal. Tenhle vychrtlý chlapík snášel tolik, že si lidé říkali, jestli z něj whisky někudy rovnou neodtéká, aniž by projevila účinek. Obecně na starého pána Anguse nebyl pohled lahodící oku. Se spláclým kloboukem postrčeným hluboko do týla, ježatými vlasy a zacuchanými vousy připomínala jeho hlava spíš trouchnivý pařez než část lidského těla.

Dean se k němu prodral. Nikdo si ho nevšímal. Jak se zdálo, výstřel zanikl ve změti hlasů, cinkání sklenic a břinkání orchestrionu a nikdo ho tady dole neslyšel.

Použil napůl žertovné, napůl uctivé oslovení, kterým oslovoval staršího muže ode dne, kdy ho poprvé posadil na hřbet koně. To byly Deanovi přesně tři roky a starý koňák usoudil, že je na čase, aby se přestal po svých courat prachem. Budoucí spolumajitel největšího ranče v údolích Washita Mountains a na pláních mezi Red River a Wichita River patřil prostě jednou provždy do sedla. Od té doby ti dva tvořili nerozlučné, i když někdy vysmívané dvojspřeží, a Dean nejednou použil pěsti, když se nějaký pobuda pokusil otřít o starého jezdce. Položil ruku na veteránovo kostnaté rameno.

„Tak pojď, Angusi, je čas vypadnout,“ zamumlal.

Starý muž k němu otočil zjizvený obličej.

„Co se mě týká, tak máš možná pravdu, mladíku,“ zahuhlal dobromyslně.

„Ale co ty? Dej si ještě dvojitou, ať se trochu uklidníš.“

„Já jsem klidný dost,“ odpověděl Dean. Starý muž dokázal prohlédnout oblak alkoholu, který ho obklopoval, a jako kdyby vystřízlivěl. Příkře se zeptal:

„Tys něco provedl, Deane Ryane?“

Dean znaveně pokrčil rameny. Boj se smrtelným koncem jím přece jenom otřásl.

„Musel jsem ho poslat do pekla,“ zahuhlal.

Starý kovboj sebou škubl.

„Pojďme odsud,“ zavrčel a postrkoval Deana skrz zástup mužů, kteří obklopovali bar.

Zatlačil ho na židli u stolu, který náhodou zůstal volný. Když si sedl, odchytil jednu barovou holku.

„Přines nám kafe, ale ať je takové, že ho člověk musí nakrájet, aby ho mohl spolknout,“ požádal ji.

Mladá dívka střelila po Deanovi vše slibujícím pohledem a za chvíli přišla s konvičkou, dvěma šálky a cukřenkou.

„Vypij si to, než začneš mluvit,“ zabručel veterán.

Dean přikývl a napil se. Ještě než úplně dopil, zmizel z jeho očí zakalený výraz a byl vystřídán ocelovým leskem. Naklonil se nad stůl a vyprávěl, co se stalo. Starý muž to poslouchal s podobným výrazem, jako kdyby mu řekli, že u ohrady našli vlčí stopy. Věcně se zeptal:

„Vyjasnil sis to se šerifem natolik, že po tobě teď nepůjde?“

„Myslím si, že až do soudu mě nechá na pokoji, pokud vůbec nějaký soud bude.“

Starý muž pokýval hlavou.

„To je dobře. Ještě lepší ale je, že ti tvůj velký bratr svěří těch sedm klisen a toho bílého plemenného hřebce. Nevyrazíme pozítří, ale už zítra.“

„Nač ten spěch?“

„Protože tě chci dostat z tohohle města a od šerifa, dokud tahle historie nezaroste trávou. Do Dodge City je velmi dlouhá cesta. Budeme si na ni muset vyhradit dva týdny.“

Dean zavrtěl hlavou.

„To je ale nesmysl, Angusi. Nepoženeme vykrmené býky. Když se nebudeme flákat, jsme v Dodge City za čtyři dny.“

Starý muž byl s těmito počty srozuměn, ale stejně se lstivě usmíval.

„A co bys říkal na to, že bychom se v Dodge trochu porozhlédli, abychom zjistili, jestli je tahle královna dobytkářských měst pořád příjemné místo pro dva kovboje?“

„To nezní špatně,“ mínil Dean. Veterán se zasmál.

„Vždyť jsem to říkal.“ Dean zvedl obočí.

„Tys už o tom s někým mluvil?“ Angus se zašklebil.

„Já nevím, jak se ten chlap jmenuje a kde zůstal trčet.“

„A tys žvanil o tom, že povezeme do Dodge City osm koní na prodej?“

Starý muž se tvářil udiveně.

„A co je na tom? Celé město ví, že po cejchu White Horse je v Dodge City velká poptávka.“

Dean pokýval hlavou.

„Jo, to se ví, ale ať mě vezme čert, jestli se mi to líbí.“

Angus mu položil ruku na předloktí.

„Dopij si to kafe, chlapče. Měli bychom jet domů.“

Dean souhlasil. Nechal starého muže zaplatit účet. Když se Angus vrátil od baru, vstal a upravil si opasek s koltem.

„Já už toho mám pro dnešek dost,“ prohlásil ponuře. „Pojďme.“

Angus Kelly se mdle usmál, i když mu nebylo do skoku při představě, co na to všechno řekne Ron Ryan, Deanův o deset let starší bratr.

„Tak jde se ke zpovědi,“ zabručel a stáhl si klobouk do čela.

***

Dva muži, jejichž zevnějšek se nehodil k tomu, aby v někom vyvolával sympatie, se sešli v nájemní stáji. Oba byli v Kates Palace a oba měli tu čest s lidmi z ranče White Horse.

Jeden z nich byl Jed Mills, který dobrořečil nebi i peklu, že si neodnesl děravou kůži. Druhý se jmenoval Charly Boone, ale nikdo mu tak neříkal. Měl přezdívku, která naprosto odpovídala jeho plochému obličeji a širokým ústům. Stačilo si jen všimnout jeho vypouklých očí a na Charlym Frogovi bylo všechno, co připomíná žábu.

Žabák nikam nepospíchal. To Jeda Millse znervózňovalo. Popoháněl ho.

„Zatraceně, hoď sebou, Frogu! Motáš se tady, jako kdyby měla noc trvat věčně.“

Charly Boone na kumpána pitomě civěl.

„K čertu, kam ten spěch? A proč mi neodpovíš, co se stalo s Harrym?“

Jed Mills na vteřinu zavřel oči, pak chmurně pravil:

„O Harryho se postará tak akorát hrobník.“

Charly Boone sebou trhl. Naprázdno polkl.

„Co to má být, k ďasu?“

Jed přitáhl sedlový pás tak prudce, že strakáč zneklidněl a tlačil se ke stěně boxu. Jed ho praštil pěstí do boku.

„Stůj klidně, ty mrcho,“ zavrčel a upřel na Froga neklidný pohled. „Tak jak říkám. Ten kluk z White Horse byl rychlejší, a když se do toho zamíchal i šerif, byl jsem rád, že jsem odtamtud vypadl.“

Charly Boone dokončil sedlání. Obešel valacha, opřel se ramenem o jeho plece a prohlásil:

„Teď chci ale vědět všechno.“

Jed Mills zaváhal, ale pak ze sebe vysypal všechno, jako kdyby se tím chtěl zbavit břemene, které ho tížilo. Když domluvil, podrbal se Frog za uchem.

„Šéf z toho nebude mít radost,“ zahučel.

Jed na něj bezmocně hleděl.

„A co s tím mám dělat?“

„Z toho se nevykroutíš. Prostě mu řekni pravdu.“

Jed zavrtěl hlavou.

„Nerozumím ti.“

„Tak si umyj uši! Poslyš, co na to říkám já. Ken Cremony je šéf jak má být, a proto nepřekousne, že Harry poputuje na krchov a neštěkne po něm pes. Ty víš, jaký on je. Komanduje nás, jako bychom byli bezcenní otroci, ale na druhou stranu nenechá nikomu zkřivit ani vlas. Když se stane to, co Harrymu, šéf se pomstí.“

Jed Mills vyvalil oči.

„Ty si myslíš, že si došlápne na toho Ryanovic kluka?“

Frog rázně přikývl.

***