G. F. Unger 

Železný Logan 

Z německého originálu přeložila Libuše Sedláčková 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025 

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2057-0 (epub) 

ISBN 978-80-279-2058-7 (mobi) 

Přijel s koněm až těsně k jámě a ze sedla si ji prohlížel. Byla hluboká a tak veliká, že by v ní mohlo vzpřímeně stát několik mužů. Ta hlína byla velmi měkká a sypká. Steve Sholem nedbale prohodil: „Počkejte chvilku!“ Přistoupil až ke kořenům, sáhl si na přichycenou hlínu a vzal jí trochu mezi prsty. Oba přátelé jej pozorovali.

Jimmy poznamenal:

„Hledáš zrnka zlata, Steve? Když jsem byl malý, vyprávěla mi často moje starší sestra pohádky. Jednou mi povídala o jednom chudákovi, kterému bouře zničila vyvráceným stromem chýši. Když bědoval a současně byl rád, že se při tom nikomu z jeho rodiny nic nestalo, přinesl mu nejmladší chlapec valoun zlata, který ležel pod kořenem toho stromu. Taky tu pohádku znáš, Steve?“ zašklebil se přátelsky na kamaráda.

Steve se ale nešklebil. Jeho dlouhý a hubený obličej s výrazem prozrazujícím uzavřenou povahu, zůstal klidný. Jen světlé oči se zvláštním způsobem zaleskly. Prohlásil: „Já tu pohádku neznám. Ale vím dobře, jak vypadá zlato a jaká jsou jeho zrnka na dotek. Myslím, že jsme se právě stali boháči! Když jsou na kořenech samá zrnka zlata, tak ho v té díře musí být ještě daleko víc!“

Znělo to docela lhostejně. Byl to totiž pravý chladný texaský dlouhán, kterého nic nevyvede z míry a který nikdy nepřestává uvažovat střízlivě, protože každé vzrušení dovede potlačit hluboko ve svém nitru.

Oba spolujezdci na něj zírali. Potom Jimmy Robson těžce polkl a zasmál se.

„Steve,“ řekl trochu vyčítavě, „neměl by sis z malého Jimmyho Robsona tak utahovat. To není pěkné.“

Hamp Morgan ale zavrtěl svou velikou hlavou a zabručel: „Jimmy, náš Steve si nedělá legraci, to ne! Když mluví o zlatě, tak to zlato tady určitě je!“ Podívali se na sebe.

Byli to přátelé, jejich vzájemné vztahy byly už dávno prověřené.

Jimmy Robson sestoupil z koně a slezl do jámy, v níž vězel svými kořeny ten košatý velikán před nimi. Rozhrábl trochu hlínu a potom to našel.

„Zrnka,“ řekl vzrušeným hlasem, „opravdová zrnka zlata! Některá jsou velká jako holubí vajíčka. To je tedy zlatý důl, opravdový zlatý důl! A našli jsme ho my! Stačí je vysbírat, a jsme bohatí! Pane Bože, jak je možné, že je všechno najednou tak snadné, a že to máme bez práce? Narazíme prostě na vyvrácený strom, který má na kořenech hlínu a zlato. A hned vedle v jámě po kořenech je toho žlutého kovu ještě víc. Stačí nám je posbírat a vrátit se do Pierre. Zaplatím si v hotelu Bonds pokoj s vanou a budu se celý den koupat ve vodě s šeříkovou vůní. Najmu si kapelu, aby mně zahrála. A potom…“ Hlas mu selhal, a dál už jen pohyboval rty němě a beze zvuku.

Hamp Morgan ho zvědavě pozoroval a potom řekl: „Přece jen se dějí zázraky, Steve. Tady té muchomůrce to vzalo hlas. Napřed najdeme zlatý důl, a teď k tomu nedostaneš z našeho Jimmyho ani slovo. Jeden div, a hned pak druhý! Dobrá, tak se na to podívám sám!“ a seskočil také do jámy.

I ten chladný a zdánlivě lhostejný Texasan Steve Sholem se neudržel a následoval kamarády. Vždyť tam dole u kořenů bylo místo pro půl tuctu mužů. A trvalo to jen pár vteřin, než byla jáma opravdu plná.

Naši přátelé dostali totiž návštěvu, velmi rychlou a nečekanou. Přesněji řečeno, přišlo za nimi šest rudých gentlemanů z kmene Čejenů. Určitě se tu neobjevili takhle znenadání s přátelskými úmysly.

Když tak ze všech stran skákali do jámy, neodpustili si svůj pronikavý válečný pokřik. Ne pro zábavu, ale aby tři bílé muže na rozhodující zlomek vteřiny vyděsili a tím ochromili.

Nepodařilo se jim to úplně, protože zrovna tito tři běloši nebyli z těch, co se nechají jen tak lehce vystrašit. A Texasan Steve Sholem se dokonce nepolekal vůbec. Hbitě vytáhl revolver, už když nad sebou koutkem oka zahlédl první pohybující se stín. A jeho první výstřel se smísil s indiánským válečným řevem.

Obr Hamp Morgan měl jen své dvě pěsti, ale uměl s nimi zacházet stejně jako kovář s perlíkem. Údery dvou kladiv na konci jeho rukou byly neuvěřitelně rychlé a dopadaly nemilosrdně. Jimmy Robson sáhl po zabodávajícím se ostří nože. Sice si při tom pořezal ruku, ale nepovolil a pravicí stačil ještě stisknout kohoutek revolveru.

V tu chvíli zbývali z Indiánů už jen dva bojeschopní. A v jámě se dál ozýval třesk revolverů. Když se pak kouř střelného prachu rozptýlil, bylo slyšet už jen těžké oddechování bílých. Jeden rudoch si náhle pospíšil a pokusil se dostat z jámy. Revolver Steva Sholema však promluvil ještě jednou.

A potom bylo zase ticho, přerušované jen hlubokým oddechováním. Až po chvíli zašeptal zase Jimmy Robson opatrně: „Tak snadné to s tím zlatem přece jen není! Už na začátku nás to něco stálo. A stačilo málo a bylo po nás!“ Podíval se přitom na svou krvácející levou ruku.

Hamp Morgan si zase prohlížel své pěsti. Zabil s nimi dva divochy jako palicí. Ve tváři mu to škubalo a obličej se mu protahoval. „Pane Bože, co jsi na nebesích,“ zasténal, „musel jsem se přece bránit, ne? Vždyť jsem je musel praštit, abych sám zůstal naživu. A oni jsou teď mrtví.“

Jediný Steve Sholem neříkal nic. S revolverem připraveným k výstřelu stál u stěny jámy, opatrně naslouchal a dával pozor na Indiány. Věděl, že v takové situaci často smrt jen předstírají a pak se náhle vymrští a udeří. Ale i on sebou lehce trhl a rychle namířil revolver nahoru, když se jim nad hlavami ozval hlas:

„Lidi, na mě ale nestřílejte, až nad vámi vystrčím hlavu. Já nejsem žádný indián. Jenom jsem tu jejich tlupu sledoval, abych vám mohl pomoci. Ale to už, myslím, ani nepotřebujete.“

„Jen klidně vystrč hlavu, příteli,“ řekl chladně Steve Sholem a držel svůj kolt stále připravený. Brzy potom spatřil muže, který se zvedl a ukázal celou svou postavu nad okrajem jámy. Byl světlovlasý jako Steve Sholem, ale jen středně vysoký. Měl modrošedé oči, oděv z jelení kůže. Nevypadal nijak neobvykle na muže „jelenicové brigády“, jak se říkalo tulákům po těchto horách, lovcům na prériích a traperům. Nebylo na něm nic pozoruhodného.

Řekl jim: „Ta tlupa vám šla po stopě. Když jsem si to uvědomil, vydal jsem se za nimi, abych vám pomohl nebo abych vás varoval. Přišel jsem ale trochu pozdě, jak vidím. Ale vy se umíte o sebe dobře postarat sami. Přesto si ale nemyslím, že se z těchto hor dostanete živí.“

Usmál se při tom, ale jaksi vážně, jako by velmi litoval, že jim to tak musí říct. Potom se podíval na nehybná, různě pokřiveně ležící těla šesti indiánů.

„To byli mladí bojovníci,“ prohlásil, „kteří si chtěli opatřit své první skalpy. Všichni chtěli na svých perech nosit znamení, podle kterého každý pozná, že zabili svého protivníka v boji zblízka. Počínali si jako začátečníci, že? Starší a zkušení bojovníci by vás byli zabili.“

Tři přátelé k tomu neměli co dodat. Pak se ale zeptal Hamp: „Kdo jste, příteli?“

Muž se pousmál. „Jmenuji se Logan Breahitt,“ řekl. „A jak vidím, je díra, ve které rostly kořeny stromu, plná zlata. A já se ptám, jestli chcete raději sbírat zlato a přijít o své skalpy, nebo se raději toho zlata vzdáte, abyste si zachovali kůži na hlavě.“ Logan Breahitt se odmlčel a tři muži na něho udiveně hleděli. Jestli je toto opravdu Železný Logan, musí sami sobě přiznat, že si ho představovali úplně jinak. Asi takové postavy, jakou má Hamp Morgan, asi tak odolného, jako je Jimmy Robson, a přibližně tak chladného a rychlého, jako je Steve Sholem.

On však vypadá úplně normálně.

Steve Sholem pronesl chladně: „Možná byste nám to měl vyložit trochu podrobněji, pane Logane Breahitte.“

„Jak si přejete,“ zněla odpověď. „Myslím, že se tu na noc utáboříme. Koně jsou unavení.“

*** 

Když potom odtáhli indiány, zajistili jejich koně a připravili ležení na noc, pustili se do přípravy poněkud časné večeře. Vzrušení a tíseň teď z tří přátel trochu opadly. To zlé a děsivě násilné v sobě už překonali, takže se přihlásila o své právo horoucí touha po životě, radost, že zůstali naživu.

A k tomu tu bylo ještě to zlato! Na to mysleli vlastně pořád. Stále pokukovali po té jámě a po obrovském vyvráceném stromě. Když však zaměřili pohled na muže, který prohlásil, že je Logan Breahitt, tedy ten slavný lovec a průzkumník, pohled jim vždy zbystřil a objevila se v něm nedůvěra.

Nakonec to vyslovil nahlas svým otevřeným způsobem Hamp Morgan: „Breahitte, nemáte nás náhodou za hlupáky a nechcete nás odtud co nejrychleji odlákat, abyste se pak vrátil sám a všechno to zlato tady vybral pro sebe?!“

Logan Breahitt napřed spořádal ještě jednu placku. Potom si zastrčil nůž značky Red River do pochvy, kterou měl zavěšenou na smyčce pod koženou košilí. Teprve pak odpověděl: „Těch šest mladých divochů patří k velké tlupě válečníků, která považuje za své poslání, pokud to nedostala dokonce za úkol, získat skalpy všech zlatokopů a zálesáků, kteří pronikli do zdejších hor. A tu hordu bude brzy zajímat, kam těch šest mladíků zmizelo. Těch, co se chtěli pokusit udělat štěstí právě na vás. Nejpozději zítra kolem poledne už jim bude jasné, co se přihodilo, poznají to totiž z mnoha stop. A potom nasadí všechnu svou ctižádost, aby vás vypátrali. A jestli vám nepomohu, tak to dopadne zcela určitě právě takhle.“

Dívali se na něj a pozorovali, jak si svými ohebnými prsty balí cigaretu. Tím zvěda a tuláka prérie příliš nepřipomínal. Všimli si při tom i zjizvených hřbetů jeho rukou a z toho poznali, že býval kdysi kovbojem. Toto znamení dobře znali, protože je měli sami. Podle něho se pozná pravý kovboj, který hází lasem.

Prohlíželi si ho opatrně a zkoumavě. Při tom dojídali večeři a usrkávali horkou kávu z horkých cínových pohárků, o jejichž okraj si skoro popálili rty.

Nakonec řekl Jimmy Robson, se stopou posměchu v hlase: „A vy nám pomůžete jako vznešený přítel všech lidí? A z čeho poznáme, že jste opravdu ten věhlasný Logan Breahitt, kterému se říká Železný Logan?“ Usmál se na ně. Jeho klidný obličej ušlechtilých rysů teď vypadal daleko mladší, přívětivější, méně hranatý a tvrdý. Působil dojmem mladého muže dobré povahy, který se přestrojil za zálesáka, i když mu vlastně náleží oblečení kovboje.

„Přítel všech lidí nejsem,“ pronesl mírným hlasem. „Nepomáhám vám pro svou zábavu. Vy jste se sem přece vydali na vlastní nebezpečí. Tuto zemi dostali indiáni původně pro sebe. Bílým je přece zakázáno toulat se po Black Hills, hledat v nich zlato a lovit. Je to země indiánů, od Missouri až po Yellowstone! Kdo se tady zdržuje, dělá to na vlastní nebezpečí.“

Neodpověděli mu, jen se na něj více o méně zřetelně zašklebili. A on to zašklebení opětoval způsobem, kvůli němuž se tři bývalí kovbojové museli volky nevolky sami sebe ptát, jestli snad nejsou úplní hlupáci. Místo odpovědi však teď uslyšeli:

„Náhoda vám pomohla objevit opravdovou kapsu zlata, která stojí za to. V té jámě může být zlata za takových deset tisíc dolarů. Tím chci říct, že asi tolik bychom ho stihli do zítřka vybrat.“

„A to bychom se pak měli s vámi podělit?“ opáčil chladně Steve Sholem. Logan se usmál širokým přátelským pohledem. Malý, ale dost ostrý nos se při tom poněkud roztáhl do šířky. Chřípí se mu rozechvělo, jako kdyby větřilo toužebnou vůni čerstvé pečeně.

„Přesně tak,“ řekl prostě. „Čtvrtinu bych chtěl pro sebe! A to ještě není všechno!“ Prohlížel si je jednoho po druhém, až měli dojem, že je právě podrobuje poslední zkoušce. Potom vyslovil ještě prostěji a suše, jak už to zřejmě měl ve zvyku:

„Jestli se nám podaří dopravit své skalpy i zlato do bezpečí, zůstanou všechny čtyři podíly pohromadě. Založíme společnost a pustíme se do podnikání, jaké se nám právě naskytne. S čím budeme obchodovat, rozhodnu já.“

Trojice bývalých kovbojů si mezi sebou vyměnila pohledy. Potom si Jimmy Robson poklepal konečkem prstu na spánky.

„Tenhleten pán to nemá v hlavě v pořádku: Konečně je mi jasné, proč si říká Logan Breahitt. Asi kdysi spadl na hlavu a od té doby si namlouvá, že je slavný muž. Co je to za nápad, hledat si tady v divočině společníky pro obchodování a od samého začátku jim přitom klást podmínky!“

Když domluvil a podíval se na oba své kamarády, aby u nich našel souhlas a přitakání, čekalo jej mírné zklamání. Hamp Morgan, kterému to myslelo vždy trochu pomaleji, se totiž ještě zaobíral promýšlením Loganova návrhu. Chladný a určitě velmi bystrý Steve Shotem ale už dospěl ke zkoumání Loganových pohnutek. Nakonec toho však nechal a položil zřetelnou otázku: „Proč z nás chcete mít partnery, Logane Breahitte? Jestli umíte dobře obchodovat, tak pro vás nebude nijak těžké, navíc při vašem slavném jménu, si sám nashromáždit pěkný kapitál. V tom případě přece není tak důležité, jestli tady teď naplníme pár pytlíků zlatem. Vám jde o něco jiného. A k tomu ještě vyžadujete, abychom vás uznali za svého šéfa. Chcete po nás podíl na zisku, poslušnost a pomoc, tedy i naši práci… Proč?“

Jeho světlé oči se pevně vbodly do Loganových. Ten ale chladný a tvrdý pohled Texasana snášel s naprostým klidem. „To je úplně jednoduché,“ řekl vlídně. „Mám na mysli nějaké konkrétní obchody, které slibují velký zisk, ale vyžadují i odvahu a to, aby se jim člověk cele věnoval. A ten, kdo se do nich pustí, musí být bojovník. A to jste vy, bývalí kovbojové, kteří se po válce ještě nikde v klidu neusadili. Stále ještě nejsou trhy, na kterých by bylo možno prodávat dobytek. Proto teď rančeři mnoho honáků nezaměstnávají. Byli jste proto bez práce a bez výdělku. Mnoho těch, kdo jsou na tom jako vy, se teď stává bandity nebo přepadá lidi, kteří se pohybují po silnicích. Vy jste se místo toho vydali do Black Hills, abyste přes zimu lovili kožešinovou zvěř. Chtěli jste přesedlat na traperské řemeslo.

To všechno se pozná na vašem vybavení. Na druhém nákladním koni vezete spoustu všelijakých pastí. Jistě máte i jed na vlky. Ano, chtěli jste přes zimu lovit a pak prodat kožešiny. Z toho vidím, že jste poctiví a odvážní a že jste připraveni dát i něco v sázku. Chtěli jste přece lovit na území indiánů. A navíc při vás stojí štěstí! Různé jiné takové party pronásleduje smůla. Vy ale patříte mezi ty úspěšné.

Našli jste zlato. Tornádo vyvrátí strom z kořenů, a pak jedete kolem zrovna vy. Někdo z vás najde zlatá zrnka mezi kořeny. Vtom vás napadne šest indiánů. A vy ten boj přežijete s lehkým zraněním, které skoro nestojí za řeč.

Takže, když to vezmeme kolem a kolem, jste dobrý tým. Vždy jsem hledal právě takové společníky. A protože budete muset přijmout mé návrhy a splnit moje podmínky, nedostanu ve vás jen tři zdatné pomocníky, kterým mohu udílet příkazy. Budete pomocníky, kteří se podílí i celým svým majetkem a jsou proto i spolehlivější než každé za peníze najmuté mužstvo. Vidíte? To jsou tedy mé důvody. Už víte, o co mi jde. A vy jste s tím docela svolní, ne?“

Typickým úsměvem na rtech uzavřel svůj dlouhý projev. Přesto bylo znát, že se za tím přátelským gestem Skrývá veškerá tvrdost odhodlaného neobvyklého muže. Steve Sholem přikývl. Dokázal i poněkud neobvyklé a zdánlivě bláznivé věci považovat za úplně normální, pokud za nimi stál někdo neobvyklý. Pocítil teď na sobě tázavé pohledy obou kamarádů. Ano, Jimmy a Hamp čekali na jeho názor. Zase se potvrdilo, že Steve je přirozeným vůdcem jejich trojice. V tomto okamžiku si byl ale vědom, že toto vůdcovství musí teď přenechat Loganu Breahittovi.

To se mu nijak nezamlouvalo. Řekl proto Jimovi a Hampovi: „Myslím, že nemáme zapotřebí přijímat návrhy a podmínky tohoto pána. Nejsme malí chlapečci, kteří potřebují chůvu. Nějak se už probijeme, a ještě chvíli si skalpy uhájíme.“

Jimmy s Hampem přikývli. Sdílejí jeho názor, a proto se Steve Sholem obrátil na Logana Breahitta a řekl mu zdvořile: „Velice vám děkujeme, že jste nás varoval před tou velkou tlupou indiánských válečníků a že jste nám řekl, že máme čas ještě tak do zítřejšího poledne. Z toho důvodu jsme vám opravdu velice zavázáni. Ale vaše návrhy, a dokonce podmínky přijmout nemůžeme. Nějak si už poradíme sami.“

„Odjíždět nemusíte,“ řekl Steve Sholem, právě když nasazoval koni sedlo a přivazoval k němu svůj vak. „Nemáme nic proti vaší společnosti, Logane Breahitte.“

Pustili se do práce přesně tak, jak řekl.

*** 

*** 

„To je to zlé, když neznáš kraj,“ poznamenal Hamp Morgan rozčileně.

Logan Breahitt se lehce pousmál.