G. F. Unger

Cesta do El Pasa

Z německého originálu přeložila Libuše Sedláčková

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2055-6 (epub)

ISBN 978-80-279-2056-3 (mobi)

Držel pstruha v obou rukou, lítostivě na něj hleděl a otočil hlavu, aby se přes rameno na mne podíval.

Byl to docela hezký hoch, a i když velmi vysoký, měl tělo dobře stavěné. Byl to muž, který se dokázal prosadit svou smělostí, a jen pobloudilost ho svedla k pirátskému způsobu života. Odvážil se všeho, čeho se člověk může odvážit. A proto i v této situaci zůstal ke svému osudu lhostejný.

Zašklebil se a zeptal se mne: „Kdo jsi, hombre?“ Viděl, jak držím v ruce kolt, a hned poznal, že se zbraní zacházet umím.

„Však ono tě to šklebení přejde,“ řekl jsem mu. „Ten zástupce šerifa, kterého jsi oddělal v Santa Cruz, byl totiž můj mladší bratr… A já se jmenuji Bracket, Kiloe Bracket.“

„Černý Bracket,“ řekl. A už se nešklebil, protože o mně slyšel. Teď mu bylo jasné, že není proč se šklebit. Brzo se však vzpamatoval. Poznal totiž, jak jsem unavený a vyčerpaný, zatímco on si už stačil odpočinout. Usoudil, že tento rozdíl stačí na to, aby so se mnou zvládl. Nebyl to žádný troškař, ale Pecos Slim Ringold, který poslal na onen svět už mnoho lidí a domohl se tak jistého věhlasu. Proto mu taky úšklebek zmizel z tváře jen na chvíli, jen co se člověk třikrát nebo čtyřikrát nadechne.

A pak to přišlo a nebylo to nic příjemného. Zahlédl jsem, jak se mu zablýskly zuby, stejně jako jeho potměšilé oči. Pomalu se zvedl, kousl si ještě jednou do pstruha a pak jej schválně zahodil.

„Ty ho žrát nebudeš,“ prohlásil hrubě. „A to mě chceš jen tak odprásknout? Takový bys byl ubožák? Podívej, sem…“ A roztrhl si košili a nastavil mi prsa.

Ano, byl to hazardér a pohrdal smrtí. Věděl ale také, že patřím k pomyslnému bratrstvu, jehož členům je zakázáno protivníka zabít, aniž by mu dali příležitost. Na tom neměnila nic ani skutečnost, že je vrahem mého bratra.

Já jsem vrah nebyl. Pistolník ano, ale vrah ne. Byl jsem jeden z těch, kterým hrdost nedovolí počínat si jinak. Zasunul jsem proto kolt zpátky do pouzdra.

Zašklebil se ještě zřetelněji. Pomalu spouštěl levici a nechal ji nakonec s prsty lehce rozevřenými za pažbou revolveru.

„A proč se vlastně nepokusíš dopravit mě do Santa Cruz, aby mě tam pověsili?“ zeptal se posměšně. Nabyl znovu plně sebevědomí. Věřil si a byl přesvědčen, že z toho vyvázne i tentokrát.

„To bych nezvládl,“ řekl jsem mu.

„Vždyť po tobě jdu už čtvrtý den za sebou a za ty tři noci jsem nespal dohromady ani čtyři hodiny. Kdybych si lehl a zavřel oči, tak bych ležel osm nebo deset hodin jako mrtvý. Tebe ale nemůže nikdo nechat bez dozoru ani těch deset hodin, i kdybys byl dobře spoutaný.“

„To máš teda pravdu,“ přisvědčil. A pak vytáhl kolt. Udělal to rychle. Ale i když jsem byl unavený a uvnitř jakoby vyhořelý, nenechal jsem ho nad sebou vyhrát. V okamžiku, kdy jsem ho zasáhl, prolétla jeho kulka mou košili nadmutou nad pasem. Než ale stačil stisknout podruhé, měl v sobě druhou kulku. A tak jsem k němu přistoupil a poklekl u něho.

Mrtvý ještě nebyl, ale mnoho času už mu nezbývalo. To se mému bratru za jeho života nepodařilo. A já jsem přitom nepronásledoval Pecose Slima Ringolda proto, abych se mstil za bratra. Věděl jsem už dávno, že nenávist a pomsta vedou jen do pekla.

Přišel jsem za ním až sem proto, že jsem chtěl zabránit tomu, aby ve svých stopách zakouřených střelným prachem nenechával další mrtvé muže, jako byl můj bratr, po kterém na tomto světě zůstala žena a dítě.

Pecos Slim Ringold ke mně zvedl oči. Zašklebil se znovu. Ze smrti tedy strach neměl. řekl mi:

„Dobrá práce, hombre. Myslel jsem, že si s tebou poradím. Děkuju, žes mě nepřipravil o příležitost. Každý jiný by mě vyřídil zezadu, aby dostal odměnu, co vypsali na mou hlavu, nebo by…“ Potřeboval si oddechnout a nabrat trochu sil.

Já jsem mu skočil do řeči: „Tu poštovní úřadovnu jste přepadli přece tři. Z těch banditů poznali jen tebe. Kdo byli ti dva ostatní? Potom jste se rozdělili, aby se museli rozdělit i ti, kdo vám byli v patách. Kde ses chtěl s oběma společníky sejít, abyste si rozdělili kořist?“

Jeho úšklebek už začal být křečovitý, nevypadalo to, že z něho ještě něco dostanu. „Dej mi šanci,“ řekl jsem, „jako jsem ji já dal tobě.“

Zavřel oči, posbíral poslední síly a vypravil ze sebe: „Měli jsme se sejít v Santa Catalině. A ti dva se mnou byli Socorro Pascala…“

To druhé jméno už mi prozradit nedokázal.

O Santa Catalině jsem už slyšel. To místo bylo pozoruhodné hned ze dvou důvodů. Osada leží vysoko nad údolím řeky San Pedro v horách Santa Catalina. Sbíhá se v ní asi půl tuctu cest a dá se z ní jít dál na západ přes hory až k řece Santa Cruz, a přes tu pak do pouště Gila. Tudy často utíkali ti, kdo byli pronásledováni, nebo vyděděnci lidské společnosti.

Santa Catalina tedy byla, dá se říci, poslední štací pro uprchlíky před tím, než je pohltila velká gilská poušť. Kolem osady bylo asi tucet zlatých dolů. Bez nich by Santa Catalina ani nebyla vznikla. Nejeden z těchto dolů pamatoval ještě Španěly. Ti založili i osadu a zřídili v ní misijní stanici.

V Catalině končila jedna poštovní linka. Vozem se odtud člověk dostal už jen pár mil směrem do hor, a dál než k dolům žádná cesta nevedla. Mohlo mě napadnout, že se Pecos Slim Ringold chce setkat se svými kumpány pravé v Santa Catalině, a odtud že budou chtít pokračovat koňmo i s kořistí dál na západ.

Proto jsem se vydal na cestu hned, jen co jsem uložil tělo Pecose Slima do země. Vzal jsem si jeho koně, který si už taky stačil odpočinout. První den jsem neujel víc než jen několik mil. Brzy jsem si našel vhodné místo a uložil jsem se k odpočinku. Dál už jsem prostě nemohl.

Asi po dvanáctí hodinách jsem byl zase čilý, odpočatý a v žaludku už mi nezpíval hlad. I já jsem si totiž vylovil z potoka pár pstruhů a opekl je na horkém kameni.

Přemýšlel jsem pak o tom, že vlastně mám docela štěstí, a to nejen s Pecosem Slimem Ringoldem. Ten kraj byl liduprázdný a k člověku přívětivý jen zdánlivě. Ve skutečnosti byli i mezi domorodci pronásledovaní a ti, kdo jim usilují o život. I já jsem si tam musel dávat velký pozor na potulující se Apače. řádily tu však i bandy bělochů, indiánů a mexických míšenců. Nechyběli mezi nimi dokonce ani černoši. Ti všichni chtěli nějak přežít, a tak se stali zároveň lovci i možnou kořistí. Každý se tedy musel mít na pozoru. Proto jsem se předcházejícího dne utábořil přece jen na jiném místě, bez ohledu na to, jaká na mne padla únava.

Další tři dny jsem jel bez odpočinku. Často jsem se v myšlenkách vracel ke svému mladšímu bratrovi, který byl už nějakou dobu pod drnem. Myslel jsem na svou švagrovou a její dítě.

Můj bratr přijal místo zástupce šerifa, aby měl nějaké peníze, dokud mu nezačne vynášet malá farma s rančem, která jim patřila. Předtím je živila ze svého výdělku jeho žena, která byla učitelkou, zatímco on pracoval na stavbě obydlí pro osadníky. Když se jim pak narodilo dítě, všechno se v životě mladé dvojice změnilo. A teď je jeho manželka vdovou.

Asi farmu s rančem prodá a odjede k rodičům, kteří mají v Santa Fé obchod. To by asi bylo pro ni i pro dítě nejlepší řešení.

Myslel jsem v ty dny i na Pecose Slima Ringolda, kterého jsem zabil v souboji. Několik chlapů jsem podobně už předtím oddělal. Nebylo lehké žít s takovými vzpomínkami. Často se mi o těch mrtvých zdálo a ve spánku jsem prožíval souboje na pistole znovu. Často jsem slýchával ve snu hlasy svých někdejších soků.

Teď je mezi nimi i Pecos Slim. Měl jsem ho snad nechat utéct? Měl snad po tom všem vyváznout? A copak jsem mu nedal příležitost? Přemýšlel jsem i sám o sobě a stále znovu jsem si promítal svůj dosavadní život. Byl jsem pistolník schopný ničit, rozbíjet, jít po někom, na jehož hlavu byla vypsána odměna.

Byl jsem však zároveň i ochráncem. A i když jsem často prokazoval dobro násilným způsobem, přece jen to bylo dobro.

A to také byl důvod, proč jsem směřoval do Santa Cataliny. Chtěl jsem najít Socorra Pascala i toho druhého banditu, jehož jméno už umírající Pecos Slim nestačil vyslovit.

***

Čtvrtý den, bylo to už pozdě odpoledne, jsem konečně osadu uviděl. Vypadala přátelsky a přívětivě v zapadajícím slunci, které mezi dvěma horami vrhalo své načervenalé světlo na její domky a chýše. Většina domů byla postavena z kamenů nebo z adobe – na slunci vysušených cihel z hlíny, natřených potom na bílo. Stará misie stála kousek stranou na nízkém pahorku.

Z okolních údolí a kaňonů vycházely cesty a nebylo jich málo. Jezdily po nich vozy s nákladem, jezdci na koních, pohybovali se po nich i chodci. U potoka stála i drtička rudy a vedle ní byla stoupa.

Nenechával jsem se oklamat zdánlivou mírumilovností tohoto místa a sjel jsem dolů. Věděl jsem už dlouho, jak nebezpečné hnízdo mám před sebou.

Nebylo to rozhodně městečko andělů nebo dobráků. Obyvatelé byli tvrdí, otrlí, nedůvěřiví, měli se stále na pozoru a mysleli každý jen na svůj prospěch. Jinak by se tady, v tomto drsném přírodním prostředí, neudrželi ani neprosadili.

Slunce už zapadlo za hory a s modrými stíny z východu, které se připlížily z kaňonů, padal soumrak. Tehdy jsem konečně dojel do města a odstavil unaveného Slimova koně k zábradlí před catalinským saloonem.

Vstoupil jsem, u pultu jsem si dal jednu tvrdou a k tomu pivo, pil jsem a rozhlížel se přitom kolem. Pozorovali mě pečlivé jako každého cizince. Uvnitř bylo víc než tucet hostů. Více či méně nápadně na mě upírali své pohledy. Stál jsem zády opřený o pult a jejich zvědavost jsem opětoval.

Pivo jsem vypil jedním douškem. Když před mým pohledem uhnul i poslední host saloonu a začal se tvářit, jako bych ho už nezajímal, zase jsem se otočil. Sedl jsem si ke stolu, kde bylo volně vyloženo něco k zakousnutí, a posloužil si. Byla tam studená pečeně, vařená vejce, okurky a pečené klasy kukuřice. Jedl jsem pomalu a rozvážně a čekal jsem, co bude dál.

Otevřenými dveřmi jsem viděl ven na koně, na kterém jsem přijel. Stál tam, ozářený světlem zevnitř. Býval to kůň Pecose Slima. Všechny naděje jsem vkládal do něho. Socorro Pascal a ten druhý bandita, kterého jsem ještě neznal jménem, ho přece poznají. Pecos Slim byl jejich společníkem. Třeba se mě na něj přijdou zeptat, nebo nějak nápadně projeví zájem, až koně uvidí.

S nadějí jsem vyčkával. Vypil jsem ještě jednu tvrdou a druhé pivo. Potom jsem zaplatil a vyšel z hospody. Cítil jsem na sobě zvědavé a zároveň opatrné ostatních hostí uvnitř. Slyšel jsem, jak se jeden z nich ptá barmana:

„Hej, Dicku, znáš ho?“

„Ne,“ odpověděl muž za pultem.

„Určitě bychom ho ale poznali jméno, kdyby nám je prozradil. Je to starý vlk samá jizva, určitě stará známá firma.“

Ušklíbl jsem se. Barman byl člověk, který zná lidi.

Pomalu jsem koně odvázal a vedl jej napříč ulici k vratům nájemní stáje. Do města právě vjíždělo několik důlních dělníků na vozech na rudu, aby se trochu pobavili. Přijížděli i jednotliví jezdci a skupinky na koních.

Muž ve stáji se na mě podíval tak, že mi rázem bylo jasné, co o mně ví. Byl to už starší chlapík a jednu nohu měl dřevěnou. Olízl si vyprahlé rty pod knírem.

„Pane,“ řekl, “přijel jste doprovázet transport zlata?“

Nedal jsem na sobě znát překvapení a jen jsem se chladně zeptal:

„Proč si to myslíte, veteráne?“

Zašklebil se a ukázal při tom zbytky svého chrupu. „Jsem Windy Rock,“ řekl. „Já vás, pane Brackete, znám. Když jste tehdy doprovázel transport zlata z Canyon City do Denveru, dostal jste ode mě na stanici Sunset čerstvé šestispřeží. To jsem ještě měl obě nohy a nenosil jsem knír. Podařilo se vám tehdy transport zlata společnosti Wells Fargo bezpečně dopravit do Denveru, i když se na trase pokoušely o štěstí dvě tlupy banditů. A když teď má i odtud odjet velký transport se zlatem, tak jsem si myslel…“

Nepokračoval a díval se přese mne a mého koně k otevřeným vratům stáje. Otočil jsem se a uviděl muže stojícího na setmělém dvoře. Nepoznal jsem ho, jen jsem viděl, jak rychle odchází. Jeho široký mexický klobouk mohl být poznávacím znamením.

„Kdo to byl?“ zeptal jsem se muže ve stáji. Ten ale jen pokrčil svými úzkými rameny. „Je tady moc cizích lidi,“ řekl. „Přicházejí a zase rychle se ztrácejí do svých tábořišť ukrytých v horách. Já ho neznám… Pojedete s tím transportem zlata, pane?“

„A kdy?“ zeptal jsem se pomalu a vedl jsem zatím koně k prázdnému stání. Odepnul jsem mu pak sedlo.

Windy Rock ho hned začal vytírat.

„Tady naproti je pošta,“ řekl mi.

„Tam teď čeká ta spousta zlata na odvoz. Je potřeba ho dostat odsud. Doly jsou zásobovány vším potřebným z El Pasa. Mají ale bankovní konta, co z nich platí dodavatelům, dávno vyčerpána. Navíc potřebuji peníze na výplaty, a ty dostanou taky jen za to zlato. A před pár měsíci tady byl vládni výběrčí daní a stanovil výši plateb i datum, do kdy je třeba daně zaplatit. Správě dolů z toho jde hlava kolem. Ve vzduchu je napětí, zaměstnanci nedostávají mzdu, a brzy tady začne chybět i to nejdůležitější, jestli odtud konečně nevypraví to vytěžené zlato. To ale vědí i všichni banditi tady kolem. Napětí roste. Proto mě napadlo, že se někdo zase obrátil na odborníka jako jste vy, pane Brackete.“

„Možná… ale třeba taky ne,“ odpověděl jsem neurčitě. Stejně by mi nevěřil, kdybych popíral, že jsem už jednou právě takový transport úspěšně dovezl na místo určení.

Vyšel jsem ven, přešel prašnou silnici a došel do hotelu. Cestou jsem dumal nad tím, že jsem se možná připletl do něčeho daleko většího, než jsem si dosud myslel. Bylo docela možné, že potřebné peníze sem Pecos Slimm Ringold, Socorro Pascal a ten třetí, zatím neznámý pistolník, přinesli z poštovního úřadu v Santa Cruz jako nezbytný provozní kapitál na uhlídáni a pak přepadení transportu.

Je tedy možné, že se chtěli právě proto setkat v Santa Catalině, jakmile budou jejich stopy zahlazeny a jakmile se zbaví svých pronásledovatelů. Začal jsem tušit, že se tady něco chystá.

Než jsem vešel do hotelu, viděl jsem, jak zleva po chodníku z dřevěných prken přichází nějaký dlouhán. Mírně do mě strčil, aby mohl vejít do hotelu první, a ani se neobrátil. Měl naspěch a působil velmi podrážděně. Jako člověk, který má v hlavě utkvělou myšlenku a neohlíží se nalevo ani napravo.

Rozčililo mne to, ale ovládl jsem se, vešel pomalým krokem a přistoupil k recepčnímu pultu. Chystal jsem se sáhnout na zvonek, ale v tom se ozval rozčilený dívčí hlas: „Pusť mě, Tome Slade! Nech mě na pokoji! I kdybys mi zlámal všechny kosti, na mém rozhodnutí to nic nezmění!“

Ten hlas se mi líbil, i když byl tak zlostný. Byla v něm statečnost a odhodláni. Bylo to srdnaté děvče, poznal jsem to po hlase.

Potom jsem slyšel, že ten muž zatvrzele trvá na svém. „Dovezu tě domů za každou cenu! Kdybych tě měl svázat a položit před sebe na koně. Tvůj otec a bratři tě přece slíbili mně! A tak to bude, a hotovo! Nemůžeš si jen tak vyběhnout do světa jako toulavá kočka. Patříš mně. A vaši si to taky přejí. Chápeš to konečně? Nebo ti musím napřed nasekat na zadek jako jankovité holce?“

„Jste víc než hezká,“ řekl jsem.